Справа № 452/27/26 Головуючий у 1 інстанції: Пташинський І.А. 
Провадження № 22-ц/811/418/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Ніткевича А.В.,
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2026 року в складі судді Пташинського І.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на автомобіль, - 
встановив:

У січні 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на автомобіль, просив здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема автомобіль марки Audi Q7, 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_1 , право особистої приватної власності на автомобіль марки Audi Q7, 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 ; припинити право власності ОСОБА_2 на автомобіль марки Audi Q7, 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 .
Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 січня 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, який не може перевищувати десяти днів із дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Копія ухвали направлялась позивачу на його адресу, яка ним зазначена у позовній заяві.
Оскаржуваною ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на автомобіль вмзнано неподаною та повернуто позивачеві разом із доданими до неї документами.
Роз`яснено позивачу, що згідно ч. 7 ст. 185 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.
Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 15 січня
2026 року (провадження № 2-з/452/4/2026, справа № 452/27/26), а саме, арешт на автомобіль марки Audi Q7, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає таку незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також ігноруванням висновків Верховного Суду. 
Звертає увагу, що статтями 175, 176, 177 ЦПК України визначений виключний перелік відомостей та документів, які повинні бути наданими разом з позовною заявою для відкриття провадження у справі. Серед необхідних вимог закон визначає необхідність зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. 
У поданій позовній заяві зазначена ціна позову та доданий документ, який обгрунтовує ціну позову (договір купівлі-продажу). 
Суд першої інстанції помилково ототожнив поняття «визначення ціни позову» (право позивача) та «доказування вартості майна» (обов`язок, що реалізується під час розгляду справи). 
Повертаючи заяву, суд вдався до оцінки доказів ще до відкриття провадження, що є процесуальним порушенням. 
У цьому контексті покликається на судову практику, а саме постановиВерховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 761/41071/19 та від 31 серпня 2023 року у справі №990/114/23.
Вважає, що вимога суду надати докази дійсної ринкової вартості майна у на етапі подання позову суперечить диспозитивності, встановленій законом, та роз`ясненням Верховного Суду, в тому числі - Великої Палати Верховного Суду. 
Стадія відкриття провадження не є стадією розгляду справи по суті, вимагаючи докази вартості до відкриття провадження, суд порушує хронологію процесу. 
Також, суд передчасно дійшов висновку про наявність спору щодо вартості майна («недосягнення згоди»), оскільки на етапі подання позову позиція відповідача ще невідома. Вимагаючи платну експертизу до того, як стало відомо про незгоду іншої сторони, суд покладає на позивача невиправданий тягар витрат, що не передбачений законом. 
Таким чином, висновок суду про неможливість відкриття провадження без звіту про оцінку прямо суперечить наведеній правовій позиції касаційної інстанції. 
Крім цього, суд проігнорував різницю, встановлену законом між рухомим та нерухомим майном, у позовах про визнання права власності ціна визначається «вартістю майна», вимога встановити саме «дійсну вартість» (п. 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК) стосується виключно нерухомості. 
Застосування до автомобіля вимог, передбачених для нерухомого майна, є незаконним. 
Крім того, ч. 2 ст. 176 ЦПК України не надає суду повноважень повертати позовну заяву через сумніви у правильності ціни позову чи відсутність звіту оцінювача. 
Також зазначає, що ухвала про залишення позовної заяви без руху від 15.01.2026 була об`єктивно невиконуваною, оскільки суд не виконав свого обов`язку вказати точну суму доплати. 
Згідно з ч. 2 ст. 185 ЦПК України, суд повинен зазначити точну суму судового збору. Надання "діапазону" не відповідає вимогам закону і унеможливлює виконання ухвали позивачем. 
Позивач добросовісно сплатив судовий збір разом з поданням позовної заяви, що без врахування понижуючого коефіцієнта 0,8 за подання позову в електронній формі еквівалентна 4895,00 грн і знаходиться посередині діапазону, визначеного судом в ухвалі. 
У заяві про усунення недоліків від 19.01.2026 позивач наголошував на цьому, однак суд проігнорував аргументи та повернув заяву, що є проявом надмірного формалізму. 
Позивач добросовісно відреагував на ухвалу суду, подавши заяву з обґрунтуванням ціни позову (Договір купівлі-продажу, докази пошкодження авто в ДТП) і клопотанням прийняти сплачений збір. Навіть якщо суд не погодився з доводами позивача, повернення заяви без надання можливості доплатити конкретну суму є порушенням. 
Верховний Суд у постанові від 05.02.2025 в справі № 120/5167/22 зазначив: «Так, подаючи клопотання про відстрочення, зменшення або звільнення від сплати судового збору, позивачка була вправі очікувати на його задоволення судом... а отже одночасна відмова у задоволенні клопотання і повернення позовної заяви є невиправданими, оскільки в разі відмови у задоволенні клопотання суд у процесуальний спосіб мав надати можливість сплатити судовий збір». 
Аналогічна правова позиція неодноразово викладена в постановах Верховного Суду (зокрема, але не виключно у постановах від 02.02.2023 року у справі № 320/2083/21, від 19.12.2022 року у справі № 280/10087/21, від 17.02.2022 року у справі № 500/1704/21, від 21.04.2021 року у справі № 216/4979/19, від 01.04.2020 року у справі № 503/1904/16-ц). 
Подаючи заяву про усунення недоліків, він мав легітимні очікування, що суд або прийме його аргументи щодо ціни позову, або, відмовивши в їх прийнятті, вкаже точну суму доплати, але не поверне позов миттєво. 
Оскільки ухвала про повернення позовної заяви є незаконною та підлягає скасуванню (з підстав, викладених вище), то і рішення про скасування заходів забезпечення позову втрачає свою правову підставу. 
Передчасне та помилкове повернення позовної заяви призвело до безпідставного скасування заходів забезпечення, що створило реальну загрозу відчуження або приховування спірного майна відповідачем до моменту відкриття провадження у справі. 
Просить скасувати ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2026 року, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття провадження). 
31.03.2026 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_3 на апеляційну скаргу. Вважає скаргу безпідставною та необґрунтованою. Зазначає, що документом, який підтверджує вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна (ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»), висновок про вартість майна є його невід`ємною частиною. Відповідно до частини 5 статті 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Вважає, що позивач не виконав вимоги визначені у ст.ст. 175-177 ЦПК України, не усунув їх після залишення його позовної заяви без руху, тому суд першої інстанції правомірно повернув позовну заяву з дотриманням вимог статті 185 ЦПК України. Також зазначає, що на розгляді Личаківського районного суду м. Львова вже перебуває цивільна справа № 463/510/26 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (Апелянта) про поділ спільного майна подружжя, а саме представник ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду, просить визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та припинити право спільної сумісної власності подружжя на: автомобіль марки AUDI, модель Q7, 2012 року випуску, об`єм двигуна 2995 см3, номерний знак НОМЕР_2 , VIN НОМЕР_4 , зареєстрований за ОСОБА_2 ; автомобіль марки MITSUBISHI PADJERO ЗНГ, 1995 року випуску, об`єм двигуна 2972 см3, номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований за ОСОБА_1 ; грошові кошти, розміщені на банківських рахунках, у тому числі депозитних, а також у банківських скриньках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 як фізичної особи та фізичної особи-підприємця станом на 01.10.2025 року у АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Райффайзен Банк» та АТ «КредоБанк». У цивільній справі № 463/510/26 провадження було відкрито ще 26 січня 2026 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова, однак подаючи апеляційну скаргу 30 січня 2026 року, апелянт приховав факт наявності у провадженні Личаківського районного суду м. Львова справи № 463/510/26 між тими самими сторонами, з тим самим предметом і з тих самих підстав, що є підставою для закриття провадження у цій цивільній справі. Просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2026 року у цивільній справі №452/27/26 – без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7ЦПК України судове засідання не проводиться.
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Згідно із приписами частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що у доданих до позовної заяви матеріалах міститься тільки договір купівлі продажу автомобіля марки Audi Q7, 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 від 23.07.2021, ринкова вартістю автомобіля в матеріалах справи відсутня, що унеможливлює перевірку судом правильності визначення ціни позову та розміру судового збору, належного до сплати відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».
При цьому суд не наділений правом визначати ціну позову, у зв`язку з чим позивач повинен надати суду оцінку (висновок про вартість) майна на день подачі позову та у разі необхідності, доплатити судовий збір.
Враховуючи наведене, суд прийшов висновку, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду, оскільки наданий договір купівлі продажу від 23.07.2021 унеможливлює перевірку судом правильності визначення ціни позову та розміру судового збору, належного до сплати відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».
Зокрема, позивачу необхідно було подати до суду позовну заяву в новій редакції, у якій вказати дійсну ціну позову за вимогу майнового характеру, надавши докази дійсної ринкової вартості майна, доплатити судовий збір з урахуванням ціни позову, надати квитанцію про сплату судового збору.
Оскільки вимоги ухвали суду про залишення позовної заяви без руху не виконано в повному обсязі, а саме: позивач не надав доказів на підтвердження дійсної ринкової вартості автомобіля марки Audi Q7, 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 , суд позбавлений можливості вирішити питання про відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Врахувавши наведене, а також, беручи до уваги те, що повернення позовної заяви відповідно до ч. 6 ст. 185 ЦПК України не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до правосуддя (оскільки після усунення вказаних недоліків позивач має право повторно звернутися до суду із указаним позовом), суд визнав неподаною позовну заяву та повернув таку позивачу ОСОБА_1 , оскільки останнім не усунуто недоліки позовної заяви.
Відповідно до п. 2 ч. 13 ст. 158 ЦПК України, заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі повернення позовної заяви, тому, у зв`язку з поверненням позовної заяви, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 15.01.2026 суд скасував.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з положеннями ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
Відповідно до приписів статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону(частина 4 статті 177 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 15 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на автомобіль залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, який не може перевищувати десяти днів із дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Роз`яснено наслідки невиконання ухвали.
Слідуючи змісту ухвали, суд дійшов висновку, що позовна заява не відповідає вимогам ЦПК України.
Зокрема, доказів на підтвердження дійсної ринкової вартості майна, на час звернення до суду із позовом, до позовної заяви не додано.
Суд вказав, що ставка судового збору за подання фізичною особою позову майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 1 331,20 грн. та не більше 9 984,00 грн.
При цьому, суд зазначив, що ціна позову, яку позивач оцінює в розмірі 489 500,00 грн. не відповідає дійсності, оскільки ринкова вартість майна вочевидь є більшою, а тому позивачу необхідно вказати ринкову вартість майна та з урахування вартості доплатити судовий збір.
Між тим, подавши позовну заяву ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 3916,00 грн.
Копія ухвали суду про залишення позову без руху надсилалася позивачу для виконання (а.с. 4).
На виконання вимог ухвали позивач ОСОБА_1 19.01.2026 подав заяву про усунення недоліків, у якій зазначив, що вказана у позові ціна (згідно з договором купівлі-продажу) є об`єктивною. Ціна автомобіля вказана у договорі була погоджена сторонами з урахуванням необхідності значних капіталовкладень. У 2025 році стан автомобіля додатково погіршився після ДТП. Наявні свіжі пошкодження та необхідність відновлювального ремонту ще більше знизили його реальну ринкову вартість, автомобіль 2012 року випуску (понад 12 років експлуатації), що зумовлює значну фізичну амортизацію та зниження вартості відносно ціни купівлі. Вважає, що визначена у позові ціна відповідає дійсному стану майна і є навіть вищою за його поточну реальну вартість. Просив врахувати пояснення та відкрити провадження у справі (а.с. 14-15).
Колегія суддів виходить з того, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці (пункт 3 частини третьої статті 175 ЦПК України).
Ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна (пункт 2 частини першої статті 176 ЦПК України).
Аналіз змісту позовних вимог свідчить, що у позовні вимоги є майнового характеру, а саме про визнання права особистої приватної власності на автомобіль марки Audi Q7, 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 та припинити право власності на цей автомобіль ОСОБА_2 .
З врахуванням наведеного, позивачем визначено ціну позову у розмірі 489500,00 грн.
Згідно із частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Так, у матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу №4641/2021/2695973 від 23.07.2021, згідно якого вартість автомобіля Audi Q7, 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 489500,00 грн., однак суд першої інстанції вважав така ціна позову не відповідає дійсності, оскільки ринкова вартість спірного майна вочевидь є більшою (а.с. 8).
Колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду у цій частині ґрунтуються фактично на припущеннях.
Так, правові засади справлення судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».
У разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи (абзац перший частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір»).
Частиною другою статті 176 ЦПК України визначено, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.
Таким чином, саме на суд, а не на позивача, за наявності для цього передбачених процесуальним законом підстав, покладено обов`язок попередньо визначити належний до сплати розмір судового збору, з подальшим стягненням недоплаченого судового збору або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. 
У такому випадку суд не наділений повноваженнями покладати цей обов`язком на позивача, з подальшими визначенням ним ціни позову та самостійного розрахунку належного до сплати судового збору.
Отже, процесуальним законом урегульовано правовий алгоритм дій суду для визначення розміру судового збору у випадку незгоди з визначеною позивачем ціною позову.
Водночас, чинним цивільним процесуальним законодавством України не передбачено повноважень суду щодо залишення позовної заяви без руху з метою зобов`язання позивача надати суду докази, що підтверджують реальну вартість спірного майна на момент пред`явлення позову для визначення розміру судового збору.
Не може залишити поза увагою апеляційного суду і те, що залишивши без руху позовну заяву з підстав несплати судового збору, суд першої інстанції не вказав конкретну суму судового збору, яку необхідно доплатити позивачу, обмежившись дійсно лише вказівкою на верхню та нижню межу розміру судового збору, який сплачується фізичною особою при поданні позову майнового характеру, помилившись при цьому, із верхнім порогом такого, оскільки 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 16640,00 грн без врахування понижуючого коефіцієнта (0,8), а не 9 984,00 грн.
Наведене узгоджується з положенням другого речення частини другої статті 185 ЦПК України, відповідно до якого, якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Як наслідок, суд першої інстанції безпідставно поклав на позивача обов`язок визначити ціну позову, а саме визначити дійсну ринкову вартість майна, виходячи з цього самостійно обрахувати належну до сплати суму судового збору, з подальшою її сплатою.
Апеляційний суд враховує у цьому контексті правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 09 вересня 2020 року в справі № 381/1425/19-ц, згідно якого у порушення вимог цивільного процесуального законодавства України суд не врахував, що якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина друга статті 185 ЦПК України). Також Верховний Суд зауважив, що від правильного вирішення питання про розмір судового збору залежить у тому числі можливість особи його сплатити, забезпечивши їй доступ до правосуддя.
Що стосується неподання доказів, на підтвердження заявлених позовних вимог, то відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункт 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина п`ята статті 81 ЦПК України).
При цьому, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта статті 83 ЦПК України).
Відповідно до частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно зі частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У цьому зв`язку, колегія суддів звертає увагу на те, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.
До подібних висновків Верховний Суд дійшов у постановах: від 08 квітня 2020 року в справі № 761/41071/19 та від 25 січня 2021 року в справі № 308/13063/19.
Таким чином, суд першої інстанції повинен був діяти відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» та відкрити провадження в справі з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.
Також колегія суддів враховує, що при поданні позову, судовий збір ОСОБА_1 був сплачений у відповідному розмірі, однак питання доплати такого судом першої інстанції, не вирішено.
З огляду на наведене, колегія суддів визнає помилковими висновки суду першої інстанції про необхідність подання позивачем на стадії вирішення питання відкриття провадження у справі доказів, на підтвердження пред`явлених вимог.
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, тому місцевий суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Таким чином, наведені в апеляційної скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права знайшли своє підтвердження, оскаржувану ухвалу необхідно скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З врахуванням наведеного колегія суддів вважає за можливе звернути увагу на доводи відзиву представника відповідачки ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, які є відмінними від тих на які надано оцінку вище. 
Зокрема, що стосується того, що на розгляді Личаківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа № 463/510/26 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (Апелянта) про поділ спільного майна подружжя, то як самостійно зазначає представник, провадження у такій справі відкрито 26 січня 2026 року, а позов у даній справі подано ОСОБА_1 07.01.2026, тобто на час подання ним позову провадження у справі № 463/510/26 не було відкрито.
В свою чергу, уникаючи будь яких висновків, які б могли мати преюдицію на майбутнє у спірних правовідносинах, колегія суддів звертає увагу на те, що питання наявності іншого спору за участі відповідних осіб не є тим, яке вирішується (з`ясовується) судом при відкритті провадження у справі, оскільки може мати відповідні правові наслідки у подальшому, при цьому, слідуючи наданій представником копії ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 26.01.2026 у справі № 463/510/26, ОСОБА_2 просить поділити майно подружжя, до якого відносить не лише автомобіль марки Audi Q7, 2012 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 .
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З врахуванням викладеного, оскаржувана ухвала місцевого суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд –
ухвалив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 січня 2026 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 28 квітня 2026 року.

Головуючий       А.В. Ніткевич

Судді        С.М. Бойко 

С.М. Копняк