Справа № 645/4051/26 
Провадження № 3/645/822/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Харків

Суддя Немишлянського районного суду міста Харкова Шевченко Г.С.,
за участю секретаря судових засідань – Пастушенко К.Р.,
особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
захисника – адвоката Положій В.О.,
розглянувши матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності, який надійшов з Управління патрульної поліції в Харківської області Департаменту патрульної поліції відносно
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
за ст. 124 КУпАП,
в с т а н о в и в:

05.05.2026 року в провадження Немишлянського районного суду м. Харкова з УПП в Харківській області ДПП надійшов адміністративний матеріал про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №651867 від 28.04.2026 вбачається, що 01.04.2026 о 09:20 год. в м. Харкові по вул. Каденюка, 1 водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки Toyota Camry, н.з. НОМЕР_2 , перед початком руху не переконався в безпеці руху та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого отримав механічні пошкодження та матеріальні збитки, чим порушив п. 10.1, п. 12.1 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 не визнав себе винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Пояснив, що 01.04.2026 ОСОБА_2 , намагаючись протиправно його затримати, сворював таким чином перешкоду у русі, заскочив на бампер його автомобіля, чим наражав себе на небезпеку, проте жодних пошкоджень ані транспортному засобу, ані пішоходу завдано не було. 
Захисник особи, що притягається до адміністративної відповідальності - адвокат Положій В.О. у судовому засіданні від 01.06.2026 року проти обставин, вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення заперечувала, пояснила, що ОСОБА_1 не визнає себе винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, вважає, що відомості у протоколі про адміністративне правопорушення не відповідають фактичним обставинам, які були наступними. Так, 01.04.2026 о 09:20 по вулиці Каденюка, 1 в місті Харкові на тимчасовому пості групи оповіщення, розміщеному на проїзній частині перед пішохідним переходом, був зупинений транспортний засіб TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 з метою перевірки військово-облікових документів. Оскільки, в цей день стався збій в роботі РЕЗЕРВ+, окрім прізвища, ім`я та по батькові, більше ніяка інформація не відображалась. Після цього, представником групи оповіщення було повідомлено, що ОСОБА_1 було допущено порушення військового обліку, а саме не була пройдена військово-лікарська комісія, і у зв`язку з цим він перебуває в розшуку, який був поданий ІНФОРМАЦІЯ_2 . Станом на 09:20 01.04.2026 ОСОБА_1 в розшуку не перебував, оскільки після відновлення роботи РЕЗЕРВ+ йому надійшло повідомлення, датоване 01.04.2026 о 09:35, відповідно до якого останнього розшукує ТЦК та СП, щоб скласти протокол про порушення правил військового обліку. Окремо слід зазначити, що станом на 09:20 01.04.2026 ОСОБА_1 не перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , бо зареєстрований і фактично проживає в АДРЕСА_1 з 22.11.2005. Після цього ОСОБА_1 було повідомлено, що за ним виїхали працівники поліції, які будуть його доставляти до медичного закладу для проходження військово-лікарської комісії. На що він відповів, що в розшуку за місцем обліку не значиться, на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуває, а проходити військово-лікарську комісію буде за місцем військового обліку в АДРЕСА_2 . Після цього попереду і позаду його транспортного засобу під`їхало два автомобіля з працівниками ТЦК та СП в балаклавах, які його заблокували. Оскільки, надана представником групи оповіщення інформація не відповідала дійсності, протокол про адміністративне затримання не складався, чіткої законної вимоги залишатися не було, а працівники групи оповіщення ще й у супереч чинному законодавству намагались безпідставно обмежити свободу пересування, ОСОБА_1 прийняв рішення відновити свою поїздку в кінцеве місце призначення, тим паче, що всі представники групи оповіщення переключились для продовження роботи з перевірки військово-облікових документів інших водіїв. Так як його транспортний засіб був заблокований спереду та ззаду, можливості виїзду без здавання назад у нього не було. До початку руху назад ОСОБА_1 переконався у безпечності руху, а саме перевірив наявність людей позаду та зліва автомобіля, здав назад. Оскільки, відстань, яка була до автомобіля, що стояв попереду, стала достатньою для здійснення виїзду та руху вперед, виключно одна людина стояла на відстані десь 2 метри від лівої задньої двері, а отже рух був безпечний, ОСОБА_1 повільно почав рухатись вперед, без наміру створити небезпеку. Після початку обережного та повільного руху, майже через декілька секунд раптово з лівого боку транспортного засобу ОСОБА_1 підбіг представник групи оповіщення, який просто здійснив стрибок на автомобіль, вчепився в лівий край капоту, та дивлячись на водія через лобове скло, почав кричати: «Дави, дави». Хоча транспортний засіб і рухався повільно до контакту з представником групи оповіщення, щоб не допустити його падіння з капоту під час екстреного гальмування, водій здійснив плавне гальмування протягом декількох секунд. Після повної зупинки транспортний засіб ОСОБА_1 був повторно заблокований транспортними засобами ТЦК та СП. Дана ситуація була вкрай неочікувана для водія. Стрибок представника групи оповіщення на капот не є стандартною поведінкою учасника дорожнього руху та не є передбаченими нормами чинного законодавства способом зупинки транспортного засобу. Контакт з військовослужбовцем виник внаслідок активних, самостійних та свідомих дій самої особи, яка створила небезпечну ситуацію. У даному випадку представник групи оповіщення: не перебував на траєкторії руху транспортного засобу; не знаходився на критичній відстані, яка б не дозволяла водієві почати рух; самостійно створив фізичний контакт із транспортним засобом; ще й допустив провокативні вислови до водія, перебуваючи на капоті. Таким чином, сама фабула протоколу не відповідає реальному механізму події.  Відповідно до п.10.1 Правил дорожнього руху водій перед початком руху повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху. Однак, як вказувалось вище, до початку руху поруч з автомобілем на відстані, яка б могла завадити початок руху водієм, будь-яка особи була відсутня, жодних перешкод у напрямку руху не було, небезпечна ситуація виникла раптово вже після початку руху. Посилання у протоколі на порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху фактично ґрунтується на припущенні, що водій був зобов`язаний передбачити, що стороння особа підбіжить з лівого боку до автомобіля, здійснить стрибок на транспортний засіб, схопиться за капот під час руху. Разом із тим, така поведінка представника групи оповіщення є нестандартною, небезпечною, непередбачуваною, такою, що виходить за межі звичайної дорожньої обстановки. Правила дорожнього руху не покладають на водія обов`язку прогнозувати подібні дії сторонніх осіб. Фактично небезпечна подія виникла через дії представника групи оповіщення, а не через невдале керування чи маневр водія. Відповідно до п.12.1 Правил дорожнього руху України водій повинен обирати безпечну швидкість руху з урахуванням дорожньої обстановки. У матеріалах справи відсутні будь-які належні докази того, що швидкість руху транспортного засобу була небезпечною або перебувала у причинному зв`язку з подією. Навпаки, рух був контрольований, здійснювався на мінімальній швидкості, без розгону, на коротку відстань, транспортний засіб лише починав рух після блокування. Сам по собі факт руху транспортного засобу не свідчить про порушення п.12.1 Правил дорожнього руху. Працівником поліції, який склав протокол про адміністративне правопорушення, не наведено конкретної швидкості руху, доказів небезпечності такої швидкості, обґрунтування того, яким саме чином швидкість перебувала у причинному зв`язку з подією. Таким чином, посилання на п.12.1 Правил дорожнього руху є формальним та недоведеним. Матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_1 порушив конкретні вимоги Правил дорожнього руху, що саме його дії стали причиною події, і що він мав об`єктивну можливість уникнути контакту. За таких обставин, захисник просив закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП
Потерпілий в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Допитаний за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив, що 01.04.2026 він їхав на таксі, водієм був ОСОБА_1 , з яким він раніше не був знайомий. Коли повернули на вул. Каденюка, автомобіль зупинили працівники поліції, перевірили документи водія, повідомили, що він є у розшуку, сказали потрібно їхати до ТЦК проходити ВЛК, на що той відмовився. Тоді приїхали дві машини ТЦК, заблокували автомобіль таксі спереду і ззаду. Потім попереду не було обмежень і водій зміг виїхати, після чого підбіг працівник ТЦК та застрибнув на капот. Водій їхав дуже повільно, приблизно 5 км/год, працівник ТЦК почав кричати та провокувати водія. Водій повільно зупинився. Потім їм знов заблокували проїзд, пасажирів було 3 чоловіки, всі бачили, що працівник ТЦК сам заскочив на капот автомобіля, що рухався. 
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд приходить до наступного.
Положеннями ст.245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, визначені в статті 280 КУпАП, зокрема орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.
Стаття 7 КпАП України вказує на те, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.
Згідно з вимогами ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.
Натомість, частиною 2 статті 251 КУпАП такий обов`язок покладено на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Приймаючи до уваги приписи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також зважаючи на практику ЄСПЛ у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011, заява № 16347/02), «Надточій проти України» (рішення від 15.05.2008, заява N 7460/03), «Бантиш та інші проти України» (заява №13063/18); «Михайлова проти України» (№10644/08, 06 березня 2018 року) беручи до уваги серйозність передбаченого ст. 124 КУпАП адміністративного стягнення, правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.
Згідно зі статтею 7 КУпАП, розглядаючи таку справу, орган повинен забезпечити законність при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.
Так, у рішенні по справі «Кобець проти України» («Kobets v. Ukraine») no. 16437/04 ECHR 14.02.2008 у §43 зазначено, що Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. вищенаведене рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, провадження № 51-597км17, ЄДРСРУ № 75286445).
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь - яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Пункт 1.3 Правил дорожнього руху (далі ПДР України) передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Згідно пункту 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до положень ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.
Згідно з п.1.4 ПДР України кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Відповідно до п. 1.5 Правил дорожнього руху України дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Як роз`яснено у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», пошкодження відповідних об`єктів, у тому числі транспортних засобів, спричинене порушенням правил дорожнього руху не водієм або діями водія, не пов`язаними з таким порушенням, не тягне адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.
У діях водія ОСОБА_1 суд не вбачає складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Вказана позиція суду обумовлена тим, що як вбачається з дослідженого протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №651867 від 28.04.2026, 01.04.2026 о 09:20 год. в м. Харкові по вул. Каденюка, 1 водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки Toyota Camry, н.з. НОМЕР_2 , перед початком руху не переконався в безпеці руху та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого отримав механічні пошкодження та матеріальні збитки, чим порушив п. 10.1, п. 12.1 ПДР України.

Але, сам протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №651867 від 28.04.2026 не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви.
Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.
Як вбачається із досліджених у судовому засіданні протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 01.04.2026, схеми місця ДТП від 01.04.2026 та фото таблиці до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, слідів ДТП на транспортному засобі «TOYOTA CAMR», д.н.з. НОМЕР_2 , не виявлено, з лівого боку на капоті виявлено зчіс бруду. На схемі до протоколу огляду місця ДТП не зазначено місце наїзду, з фототаблиці до вказаного протоколу також не вбачається жодних механічних пошкоджень на автомобілі, що могли б спричинити збитки. 
З незасвідченої належним чином копії консультативного висновку №7803 від 01.04.2026, наданого ОСОБА_2 в/ч НОМЕР_3 , вбачається забій правого колінного суглоба, однак у даному випадку не зазначено, коли саме ця травма мала місце, де, за яких обставин, чи могла бути отримана внаслідок подій 01.04.2026 за участі автомобіля ОСОБА_1 , за механізмом, відображеним у протоколі від 28.04.2026 та чи знаходиться в причинному зв`язку з діями ОСОБА_1 . За таких обставин, судом даний документ не береться до уваги, оскільки зафіксовані в ньому відомості не можуть об`єктивно свідчити про обставини, які встановлюються судом у цій справі.
Суд зазначає, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи у контексті положень ст. 62 Конституції України.
Судом досліджено письмові пояснення ОСОБА_2 , в яких потерпілий по-іншому пояснює механізм спричинення йому ушкодження, ніж вказано у протоколі, а також пояснює свої дії щодо падіння на капот автомобіля та необхідності триматися за нього службовою необхідністю, при цьому з його пояснень вбачається, що потерпілий розумів, що наражає себе на небезпеку, заважаючи руху автомобіля.
Згідно пункту 4.1 ПДР України пішоходи повинні рухатися по тротуарах і пішохідних доріжках, тримаючись правого боку. Якщо немає тротуарів, пішохідних доріжок або пересуватися по них неможливо, пішоходи можуть рухатися велосипедними доріжками, тримаючись правого боку і не утруднюючи рух на велосипедах, або в один ряд узбіччям, тримаючись якомога правіше, а у разі його відсутності або неможливості рухатися по ньому по краю проїзної частини назустріч руху транспортних засобів. При цьому треба бути обережним і не заважати іншим учасникам дорожнього руху.
Пунктом 10.1 ПДР України встановлено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Згідно п. 12.1 ПДР України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
З пояснень ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_3 , наданих в судовому засіданні, судом встановлено, що ОСОБА_1 перед початком руху переконався в безпечності руху, після чого рухався зі швидкістю приблизно 5 км/год, коли працівник ТЦК застрибнув на бампер його автомобіля, після чого зупинився, ці показання надані учасниками безпосередньо у судовому засіданні узгоджуються між собою, не мають розбіжностей та не протирічать одне одному, при цьому свідкові ОСОБА_3 роз`яснено наслідки відмови від дачі показань та завідомо неправдиві показання, тому їх суд бере до уваги. 
Суд зазначає, що відповідно постанови ВС ККС №283/256/23 від 12.11.2025 р. дорожній рух становить діяльність із підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як унаслідок певних зовнішніх факторів (наприклад, завалів або поваленого дерева), так і внаслідок людських помилок, необережності, необачності, а також порушення правил дорожнього руху. Тому на всіх учасників дорожнього руху покладається обов`язок дотримуватися не тільки чітко визначених правил, як, наприклад, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, що склалася. Водій юридично зобов`язаний у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (п. 12.3 ПДР). Закон не передбачає модифікації цих обов`язків або звільнення від них залежно від причин виникнення небезпеки, тому ці причини можуть включати також і порушення ПДР іншим учасником дорожнього руху.
Згідно диспозиції ст. 124 КУпАП адміністративним правопорушенням є порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Об`єктивна сторона складу правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП включає три обов`язкові ознаки: а) діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) наслідки (пошкодження транспортних засобів); в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідно положень КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.
Вина особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , не підтверджується належними та допустимими доказами по справі.
Відомості, викладені у протоколі про адміністративні правопорушення серії ЕПР1 №651867 від 28.04.2026  спростовуються змістом наданих у судовому засіданні 01.06.2026 пояснень ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_3 , письмовими запереченнями захисника ОСОБА_1 - адвоката Положій В.О. Суд погоджується з позицією захисту, що поведінка потерпілого ОСОБА_2 не могла бути нормальною, з точки зору стороннього спостерігача, очікуваною для водія ОСОБА_1 правомірною поведінкою учасника дорожнього руху, при цьому реакція ОСОБА_1 на ці дії у вигляді зупинки транспортного засобу за наявності перешкоди у русі тз узгоджується з вимогами ПДР України.
Суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.
В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.
Приймаючи до уваги, що всі сумніви щодо доведеності вини правопорушника слід тлумачити на його користь, за відсутності переконливих доказів вини ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що при розгляді справи не доведено, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а вказане правопорушення задокументоване в законний спосіб, з огляду на вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону, встановлені обставини справи, а також те, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачяться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості, суд приходить до висновку, що провадження у справі про адміністративні правопорушення підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Враховуючи викладене та керуючись статтями ч. 1 п. 1 ст. 247, 283, 284 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

Провадження по справі про притягнення до адміністративної ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня винесення постанови.
Повний текст постанови складено 30.06.2026 року. 

Суддя       Г. С. Шевченко