ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1191/26 Справа № 199/5486/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - АВРАМЕНКО А. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників, цивільну справу №199/5486/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Дрожак Юлії Миколаївни на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Авраменко А.М.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину та дружину. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона з відповідачем перебувала у шлюбних відносинах. Від сумісного проживання мають спільну дитину – доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначає, що дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. 
Відповідач у вихованні дитини участі не приймає, ухиляється від її утримання, жодної допомоги на утримання доньки не надає, та не надає належну матеріальну допомогу на виховання та розвиток здібностей дитини. Він є працездатним, має задовільний стан здоров`я та може надавати матеріальну допомогу на утримання доньки та утримання матері дитини.
Наголошує, що не в змозі самостійно забезпечувати доньку. 
У зв`язку з чим просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної дитини – доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на її користь та на її утримання, як дружини, аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх доходів платника відповідача, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця до досягнення донькою сторін трьох років. 

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 16 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, щомісячно, починаючи стягнення з 16 липня 2024 року і до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку. У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
У порядку розподілу судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпра від 01 вересня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року у цивільній справі №199/5486/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів – залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду від 03 жовтня 2024 року, представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Дрожак Ю.М. подала апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції невірно та не повно дослідив всі докази по справі, не надав їм належної оцінки в рішенні, не встановив та не прийняв до уваги всі обставини по справі, які мають важливе значення, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
Звертає увагу суду, що апелянт (відповідач) взагалі не знав про існування судового процесу в суді першої інстанції та не був належним чином повідомлений судом про календарну дату проведення судового засідання, та всіх інших судових засідань, що були призначені по справі. 
Судом встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та замість того, щоб надіслати відповідачу позовну заяву, ухвалу суду про відкриття провадження по справі, судові повістки поштою, чи іншими засобами зв`язку, викликати відповідача до суду, як це передбачено ст.ст.190, 128-130, 272 ЦПК України, суд першої інстанції чомусь відразу робить щодо відповідача – ОСОБА_2 оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого не відоме.
Апелянт не погоджується з розміром стягнутих з нього аліментів за рішенням суду на дитину, який становить 1/4 частину від заробітку, доходу відповідача, такий розмір вважає завищеним та таким що не відповідає нормам чинного законодавства України. Також апелянт повністю не погоджується з рішенням в частині стягнення з відповідача аліментів на матір дитини, тобто на позивача в розмірі 1/4, вважає що підстави для стягнення аліментів на матір дитини відсутні. 
Зазначає, що відповідач ніколи не перебував у шлюбних відносинах з позивачем. Шлюб між позивачем та відповідачем не був зареєстрований, тому твердження позивача про те, що вона перебувала з відповідачем у шлюбних відносинах не відповідає дійсності. 
У сторін дійсно народилась донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачем, та відповідач записаний її батьком. 
Однак, сумісного життя між позивачем та відповідачем ніколи не було. Сторони не проживали разом як сім`я, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, та не мали спільних обов`язків. Їх відносини були не тривалими. Вони лише зустрічались деякий час, однак ці відносини не були сімейними. 
Також не відповідають дійсності і твердження позивача про те, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, та ухиляється від її утримання.
Відповідач ніколи не ухилявся від виховання своєї доньки та її утримання. Навпаки, відповідач мав та має бажання приймати участь в житті своєї доньки, однак позивач перешкоджає цьому, не надає відповідачу бачитись з донькою та приймати участь в її житті та вихованні. Постійно чинить перешкоди в зустрічах батька з донькою. При цьому позивач вдається до регулярного шантажу, погроз, маніпуляцій, принижень, образ щодо відповідача та членів його родини. Також шантажує відповідача щодо виклику відносно нього працівників ТЦК. 
Відповідач завжди допомагав дочці матеріально – грошима, речами, іграшками тощо. Однак, через досить не приязні відносини позивача до відповідача та членів його родини, позивач вирішила звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на доньку та на неї, зазначаючи в позові неправдиві обставини, не підтверджуючи їх належними доказами.
Звертає увагу, що позивач є працевлаштованою, у власності є нерухоме майно.
Відповідач довгий час офіційно не працевлаштований, власного доходу не отримує, при цьому все таки виконував свій обов`язок щодо матеріального забезпечення доньки добровільно. 
У відповідача є цивільна дружина – ОСОБА_5 , якій він також має допомагати матеріально, є батьки похилого віку, яким відповідач також має допомагати матеріально.
Оскільки відповідач не працює, не має доходу та заробітку, тобто сплачувати на дитину аліменти в розмір 2563,50 грн. кожного місяця не має можливості. Тим більше не має можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини від його доходів, що становить 3619,75 грн. кожного місяця (1/4 частина від середньомісячної заробітної плати по Дніпропетровській області – 14479 грн., що розраховується у тому разі, якщо платник аліментів не працевлаштований та не має офіційного заробітку, доходу).
Вважає, що розмір стягнутих з нього аліментів на дитину має бути меншим, як це передбачено Законом, а саме 1281,50 грн. (50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку) в місяць, що становить близько 1/11 частина від доходу, заробітку, а ніяк не 1/4 частина як вирішив призначити суд в оскаржуваному заочному рішенні. 
Стверджує, що позивач не потребує матеріальної допомоги, так як є достатньо забезпеченою, а відповідач не має можливості надавати таку допомогу позивачу, так як не працює, дохід не отримує, та має інших членів родини про яких потрібно піклуватись – донька, цивільна дружина, батьки пенсіонери. 
У зв`язку з чим просила заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме: стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/11 частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 16 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог позивача відмовити. 

Позивач  ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом, через свого представника подала відзив, в якому вважає, що доводи представника відповідача, викладені у апеляційні скарзі, є необґрунтованими та непідтвердженими жодними доказами, а рішення суду є законним та обґрунтованим. 
Позивач стверджує, що останні півтора роки відповідач повністю самоусунувся від обов`язку утримання їх неповнолітньої доньки, а твердження відповідача про надання допомоги та придбання іграшок дитині є повністю хибними. 
Водночас, твердження про перешкоджання спілкування з дитиною, а також шантажу, погроз на адресу відповідача та його родини є необґрунтованими та недоведеними жодними належними доказами, а також взагалі не впливають на суть спору щодо сплати аліментів.
Представник позивача наголошує, що матеріальний стан матері жодним чином не впливає на обов`язок батька також утримувати власну дитину.
Окрім того, позивач не заперечує факту, що є працевлаштованою у АТ «ПУМБ», проте на її утриманні ще є неповнолітній син – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що достеменно відомо відповідачеві. 
Також у позивача, як і у відповідача, є літні батьки, які, до того ж, є внутрішньо переміщеними особами та також потребують фінансової допомоги позивача. Водночас, у позивача та її батьків також наявні значні проблеми зі здоров`ям, що потребує значних фінансових ресурсів з її боку. 
Апелянт не дає жодних доказів на підтвердження об`єктивних причин, які б не дозволяли ОСОБА_2 працювати (наявність вад здоров`я, встановлення групи інвалідності тощо). Доказів того, що відповідач вживає хоч якісь заходи щодо пошуку роботи до суду не надано. 
Позивач просить суд врахувати, що свідоме непрацевлашутвання працездатного батька або неофіційне отримання доходів таким батьком не може бути підставою для звільнення від обов`язку сплати аліментів на утримання дитини. 
Посилання ж представника відповідача на те, що на обов`язок утримання своєї цивільної дружини – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на думку представника позивача, є безпідставним, оскільки в силу віку така особа є працездатною та жодних доказів на підтвердження фактів ані сумісного проживання з такою особою, ані наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють працю та забезпечення себе самостійно ОСОБА_5 (наявність груп інвалідності, серйозних хвороб тощо). 
Більш того, відповідач стверджуючи про те, що цивільна дружина та його батьки потребують допомоги не надає жодних доказів на підтвердження майнового стану вказаних осіб, у зв`язку з чим такі посилання є лише спробою уникнути законодавчо передбаченого обов`язку утримання своєї неповнолітньої дитини, також матері, з якою проживає їх спільна дитини до досягнення дитиною трьохрічного віку. 
Поряд із цим, представник позивача звертає увагу суду, що на підтвердження посилань про те, що його мати ОСОБА_7 , 1961 року народження, яка до того ж хворіє та потребує придбання ліків та лікування до заяви про перегляд заочного рішення суду та до апеляційної скарги було надано лише одну виписку з історії хвороби про перебування ОСОБА_7 на стаціонарному лікуванні з 06 листопада 2012 року по 16 листопада 2012 року (тобто, за 13 років до дня розгляду апеляційної скарги), що не є доказом того, що мати позивача на теперішній час хворіє, потребує лікування та/або придбання ліків. 
Окрім того, стверджуючи про повну відсутність доходів, відповідач все ж таки стверджує про надання коштів своїм цивільній дружині та батькам, проте вказані доводи є взаємовиключними. 
Звертає увагу, що особливим видом права подружжя на утримання є право дружини (жінки) на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка (батька дитини) надавати таке утримання. 
Спільна донька сторін не досягла трьохрічного віку, у зв`язку з чим позивач має законодавче право на утримання себе, незалежно від факту працевлаштування та її майнового становища, оскільки до 01 березня 2026 року ОСОБА_1 має законодавчо визначене право на відпустку по догляду за дитиною до трьох років, однак, у тому числі й через ненадання відповідачем фінансової допомоги, була змушена повернутися до роботи.
Відповідачем не надано до суду належних доказів на підтвердження того, що він не може надавати такої допомоги.
У зв`язку з чим просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року – залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у апеляційній інстанції у розмірі 8000 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Суд встановив, що сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.
Відповідач належної та достатньої матеріальної допомоги на утримання спільної дитини сторін не надає.
Позивач стверджує, що її доходів для самостійного утримання дитини не вистачає, в позасудовому порядку сторони не досягли домовленості щодо участі відповідача у матеріальному забезпеченні спільної дитини сторін. 
Відповідач є працездатною особою, доказів наявності в нього інших дітей та утриманців, а також об`єктивних перешкод для сплати аліментів на дитину стороною відповідача не подано, а судом не встановлено, як і доказів звільнення позивача від сплати аліментів. 
Також відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання позивача — матері дитини, до досягнення дитиною трьох років.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги в частині стягнення аліментів на дитину є доведеними в повному обсязі, при цьому, вимоги в частині стягнення аліментів на утримання позивача підлягають частковому задоволенню, оскільки позивач просить визначити суд нижню межу розміру аліментів в розмірі 50% від прожиткового мінімуму, однак сімейне законодавство не передбачає гарантованого законом мінімального розміру аліментів на утримання дружини/жінки, з якою проживає дитина і не наділяє суд повноваженнями із встановлення такого мінімального розміру. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої-восьмої статті 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до приписів статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з частиною першою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

З матеріалів справи вбачається, що дитина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні.
Батько дитини ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не надає.
Надані відповідачем на підтвердження надання ним матеріальної допомоги на утримання доньки скрін-шоти з додатку МоноБанк про перерахування грошових коштів позивачу, колегія суддів вважає неналежними доказами, оскільки дитина сторін народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , тоді як відповідач надає квитанції, які датовані до дати народження спільної дитини.
Крім того, вказані квитанції не містять призначення платежу.
Доказів дійсної неспроможності відповідача ОСОБА_2 сплачувати аліменти на утримання  дитини у заявленому позивачем розмірі матеріали справи не містять.
Доказів про наявність інших аліментних зобов`язань матеріали справи не місять та стороною відповідача таких доказів суду також надано не було. 
Посилання сторони відповідача на те, що на утриманні відповідача перебувають літні батьки та цивільна дружина не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.
Посилання відповідача на те, що він тривалий час не працює і не може надавати матеріальну допомогу на утримання спільної позивачем дитини у заявленому розмірі, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач є працездатною особою, не дає жодних доказів на підтвердження об`єктивних причин, які б не дозволяли йому працювати (наявність вад здоров`я, встановлення групи інвалідності тощо). 
Враховуючи, що відповідач є батьком спільної з позивачем малолітньої дитини – доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку зобов`язаний утримувати до досягнення повноліття, однак регулярної та достатньої матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає, хоча об`єктивних перешкод для цього або визначених законом, зокрема нормами ст.ст.188, 190 СК України, підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, припинення права на аліменти тощо судом не встановлено, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення вимог про стягнення аліментів на дитину в повному обсязі. 

Стосовно вимог про стягнення аліментів на утримання матері дитини, яка не досягла трьох років, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.8 ст.8 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.
Згідно статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання.
Частина 4 статті 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застосування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.
Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
Можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитини до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 травня 2020 у справі № 712/4702/19 (провадження 61-929св20).

Встановлено, на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досягла трьох років. Дитина проживає разом з матір`ю - ОСОБА_1 .
Відповідач стверджує, що позивач не потребує матеріальної допомоги, так як є достатньо забезпеченою, а він не має можливості надавати таку допомогу позивачу, так як не працює, дохід не отримує, та має інших членів родини про яких потрібно піклуватись – донька, цивільна дружина, батьки пенсіонери. 
Однак, жодних доказів на підтвердження надання матеріальної допомоги іншим членам родини сторона відповідача не надає.
Колегія суддів звертає увагу, що на утриманні позивача, крім спільної з відповідачем доньки, перебуває неповнолітній син – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Також у позивача, як і у відповідача, є літні батьки, які, до того ж, є внутрішньо переміщеними особами та також потребують фінансової допомоги позивача. 

Враховуючи викладене, та те, що відповідач є батьком спільної з позивачем дитини, якій на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, не виповнилось трьох років, і яка проживає з позивачем, а також те, що відповідач є працездатною особою, має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу, як дружині/жінці, з якою проживає спільна дитина сторін, однак цього не здійснює в належному розмірі та із достатньою періодичністю без належних для цього підстав, суд обгрунтвоано частково задовольнив вимоги, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, щомісячно, починаючи стягнення з 16 липня 2024 року і до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними.
Твердження відповідача про неналежне повідомлення про розгляд справи є безпідставними, оскільки виклик відповідача здійснювався через оголошення про виклик на сайті судової влади, що є належним сповіщенням. 
Відповідач скористався правом на подання заяви про перегляд заочного рішення фактично навівши твердження, аналогічні тим, що викладені у апеляційній скарзі. 
Доводи апеляційної скарги суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і пов`язані з незгодою з висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існуютьу державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Щодо витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків,спеціалістів,перекладачів,експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів,проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням,забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до ст.137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відповідно до п.8 ч.2 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу просила стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 8000 грн.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача було надано суду договір про надання правничої допомоги від 22 серпня 2025 року, додаткову угоду №1 від 17 листопада 2025 року, відповідно до п.1.2 якої вартість правової допомоги була визначена в сумі 8000 грн. та довідку про надання правової допомоги від 17 листопада 2025 року.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною, навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
Враховуючи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу надану у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 грн., що є співмірним з наданим адвокатом обсягом послуг і відповідає критерію реальності таких витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дрожак Юлії Миколаївни -залишити без задоволення. 
Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 жовтня 2024 року у цивільній справі №199/5486/24 - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 травня 2026 року.

Судді: