УХВАЛА

10 червня 2026 року
м. Київ

справа № 947/13967/24
провадження № 61-7780ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2025 року, постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2026 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 04 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, у якому просила стягнути з держави Україна на свою користь моральну шкоду у розмірі 2 520 000 грн.

Київський районний суд міста Одеси рішенням від 10 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задовольнив. Стягнув з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2 520 000 грн. Стягнув з Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 по 20 355,84 грн судових витрат, з кожного.

Рішення суду в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди мотивоване тим, що відповідно до чинного законодавства України особа має право на гарантований мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за кожен місяць перебування під слідством та судом, який обчислюється виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи. Встановивши, що ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом протягом 8 років 9 місяців 19 днів, а мінімальна заробітна плата на момент розгляду справи становила 8 000 грн, суд визначив гарантований законом мінімальний розмір відшкодування у сумі 864 000 грн. Разом з тим, врахувавши тривалість кримінального переслідування, ступінь моральних страждань позивача, втрату нею ділової репутації, значну тривалість обмеження її конституційних прав, а також висновок судової експертизи, яким розмір моральної шкоди визначено у сумі 1 000 000 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження моральної шкоди у розмірі, що перевищує гарантований мінімум, та визначив її у сумі 2 520 000 грн, виходячи з вимог розумності та справедливості. 

Одеський апеляційний суд постановою від 14 травня 2026 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2025 року в частині стягнення моральної шкоди змінив, зменшив розмір стягнутої з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 2 520 000 грн до 900 000 грн.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2025 року в частині стягнення з ГУНП в Одеській області та Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 по 203 55,84 грн судових витрат, з кожного скасував, ухвалив в цій частині нове рішення, яким стягнув з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із проведення експертизи у розмірі 40 711,68 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що присуджуючи до стягнення 2 520 000 грн, суд першої інстанції фактично збільшив гарантований законом мінімальний розмір відшкодування утричі, не навів достатніх мотивів такого збільшення та не зазначивши обставин, які б виправдовували присудження компенсації у настільки значному розмірі.

Оцінюючи характер і тривалість моральних страждань позивача, пов`язаних із незаконним перебуванням під слідством та судом протягом 8 років 9 місяців, 19 днів, істотність вимушених змін у її життєвих зв`язках, а також враховуючи гарантований законом мінімальний розмір відшкодування та висновок судової психологічної експертизи, апеляційний суд дійшов висновку, що справедливим, розумним та співмірним розміром компенсації моральної шкоди у цьому випадку є 900 000 грн. Саме такий розмір відшкодування забезпечує належну компенсацію завданих позивачу моральних страждань, перевищує гарантований законом мінімум, однак не призводить до безпідставного збагачення та відповідає засадам розумності, виваженості, поміркованості та справедливості.

Одеський апеляційний суд додатковою постановою від 04 червня 2026 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. В задоволенні решти вимог заяви відмовив.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що саме такий розмір витрат відповідає фактичному обсягу наданих послуг, результатам апеляційного перегляду справи та забезпечує дотримання принципів справедливості й пропорційності при розподілі судових витрат.

09 червня 2026 року Одеська обласна прокуратура через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2025 року, постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2026 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 04 червня 2026 року у зазначеній вище справі.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд установив, що 20 серпня 2009 року слідчий з особливо важливих справ СУ ГУМВС України в Одеській області виніс постанову про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження № 001200900100 справи за фактом підроблення документів за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

17 грудня 2010 року старший слідчий з особливо важливих справ СУ ГУМВС України в Одеській області виніс постанову про порушення кримінальної справи та прийняття до свого провадження № 01201007047 справи за фактом придбання права на майно - земельну ділянку за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

26 березня 2012 року прокурор Одеської області в межах кримінальної справи № 01201007047 порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 (позивача) за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, статтею 15, частиною п`ятою статті 191, статтею 15, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358, частиною третьою статті 28, частиною четвертою статті 358 КК України.

28 березня 2012 року заступник начальника ВВС СУ УМВС України в Одеській області полковник міліції Ревенко Г. М. виніс постанову про об`єднання кримінальних справ. Згідно з цією постановою кримінальні справи № 01201007047 порушені відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 об`єднані в одне провадження, справі присвоєно єдиний реєстраційний номер № 01201007047.

20 червня 2012 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених статтею 15, частиною п`ятою статті 191, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 28, статтею 32, частиною другою статті 366 КК України.

18 квітня 2012 року Приморський районний суд міста Одеси ОСОБА_1 обрав запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

Київський районний суд міста Одеси вироком від 10 січня 2019 року у справі № 1512/11353/2012, який набрав чинності 09 квітня 2021 року, ОСОБА_1 визнав невинуватою та виправдав за статтею 15, частиною п`ятою статті 191, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 28, статтею 32, частиною другою статті 366 КК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаних злочинів. Також вказаним вироком суду скасований запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

Висновком експерта № 331-34-25 від 03 вересня 2025 року встановлено:

1. Ситуація, що досліджується за матеріалами справи (притягнення підекспертної до кримінальної відповідальності, тривалість слідчих та судових дій відносно неї, подальші наслідки для життя пані Зіновії (зміни в психологічному стані, професійній, соціальній сферах тощо)) є психотравмувальною для ОСОБА_1 . Встановлення факту «незаконності» притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не відноситься до компетенції експерта-психолога, а є повноваженням суду.

2. Моральні страждання ОСОБА_1 є тривалими, інтенсивними, такими, що зумовлюють травмувальні емоції та переживання, які негативно впливають на активне соціальне функціонування її як особистості та виникли внаслідок обставин, що досліджуються. У пані Зіновії наявні особистісні зміни (описано в дослідницькій частині), які виникли внаслідок тривалої ситуації кримінального переслідування, слідчих та судових дій відносно неї.

3. ОСОБА_1 спричинені моральні страждання внаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності, тривалості слідчих та судових дій відносно підекспертної, та подальших наслідків ситуації для життя пані Зіновії (зміни в психологічному стані, професійній, соціальній сферах тощо).

4. Орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , становить 1 000 000 грн.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 зазначеного Закону).

Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто, право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2022 року у справі № 185/2979/20.

При цьому за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Суд установив, що позивач перебував під слідством та судом 8 років 9 місяців 19 днів.

Станом на дату ухвалення судом першої інстанції рішення, розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становив 8 000,00 грн.

Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування складав 840 000 грн.

Врахувавши ступінь, глибину та характер душевних страждань позивача, істотність вимушених змін у його житті, принципи поміркованості, розумності і справедливості, апеляційний суд зробив правильний висновок про визначення відшкодування моральної шкоди у розмірі 900 000 грн.

Враховуючи викладене, при визначенні розміру відшкодування позивачеві моральної шкоди апеляційний суд повно та всебічно врахував фактичні обставини у справі, зокрема, ступінь та тривалість душевних страждань ОСОБА_1 від безпідставного її обвинувачення у вчиненні злочину.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 04 червня 2026 року, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими.

Згідно частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ухвалюючи додаткове рішення щодо вирішення питання про стягнення із держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу суд апеляційної інстанції, враховуючи критерії обґрунтованості й пропорційності, обставини цієї справи та результат розгляду справи, проаналізувавши наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих позивачу послуг та додані до заяви документи, проаналізувавши обсяг наданих послуг, зокрема, підготовка та подання позовної заяви, участь у судових засідання, підготовка та подання заперечень на відзив, підготовка та подання заяви про призначення судової експертизи, дійшов цілком обґрунтованого висновку про наявність підстав для їх відшкодування у розмірі 3 000 грн.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2025 року, постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2026 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 04 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров