ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року	Львів	Справа № 300/1960/25 пров. № А/857/5795/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 
з участю секретаря судових засідань Клим О.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій,

суддя у І інстанції Григорук О.Б., 
час ухвалення рішення 14 год 18 хв,
місце ухвалення рішення м. Львів,
дата складення повного тексту рішення 01 січня 2026 року,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати:
податкове повідомлення-рішення (далі – ППР) Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі – ГУ ДПС) від 22.08.2024 № 018612/2407, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (далі – ПДФО) у сумі 344 883,68 грн;
ППР ГУ ДПС від 22.08.2024 № 018613/2407, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з військового збору (далі – ВЗ) у сумі 28740,31грн;
вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.08.2024 № Ф-018615/2407, якою зобов`язано ОСОБА_1 сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – ЄСВ) у сумі 110 683,17 грн;
рішення від 22.08.2024 № 018609/2407 про застосування штрафних санкцій по внесках на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі у сумі 43239,00 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 у справі №300/1960/25 позов було задоволено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що формальне дотримання ГУ ДПС вимог пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України (далі – ПК) за наявності інформації про відсутність платника податків за місцем реєстрації здійснення підприємницької діяльності, а також інформації про наявність житлового будинку за іншою адресою не свідчить про вжиття відповідачем всіх заходів, необхідних для забезпечення права позивача бути обізнаним про призначену перевірку та бути присутнім при проведенні перевірки. 
Окрім того, податковим органом не доведено, що поштове відправлення №7601875174311 містило наказ від 15.05.2024 року №1443-п “Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 , р. н. о. к. п. п. НОМЕР_1 ” та повідомлення №102 від 16.05.2024 про проведення з 25.06.2024 позапланової невиїзної документальної перевірки. 
З огляду на зазначене дії податкового органу із проведення позапланової невиїзної перевірки позивача без вжиття всіх можливих заходів щодо його повідомлення про перевірку є такими, що не відповідають критеріям добросовісності та прозорості.
Відтак, відповідачем було допущено суттєве порушення порядку проведення позапланової невиїзної перевірки, що є підставою для скасування оскаржуваних позивачем рішень і виключає необхідність переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства та є підставою для визнання незаконними і прийнятих за результатами такої перевірки рішень.
Водночас у ході розгляду справи позивач надав суду первинні документи на підтвердження задекларованих ним показників податкової звітності, що спростовує висновки контролюючого органу про їх відсутність. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДПС, яке просило таке скасувати та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що передбачені вимогами податкового законодавства документи направлялися позивачу поштовим зв`язком з рекомендованим листом з повідомленням про вручення за його податковою адресою і повернулися «за закінченням терміну зберігання».
За таких обставин відповідно до приписів пункту 42.5 статті 42 ПК документи вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. 
Наполягає на тому, що у контролюючого органу відсутній обов`язок направлення документів з описом вкладення та підписом працівника поштового зв`язку, оскільки цього не вимагало чинне законодавство. 
Стверджує, що надані позивачем у ході розгляду судової справи акти звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом, а лише відображенням стану заборгованості та в окремих випадках руху коштів у бухгалтерському обліку підприємств, має інформаційний характер. Банківська виписка також не відповідає вимогам до первинних документів бухгалтерського обліку.
Окрім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції на пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС Гальчук Я.В. підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Додатково звертає увагу апеляційного суду на те, що йому випадково стало відомо у лютому 2025 року, що ГУ ДПС провела невиїзну документальну перевірку його господарської діяльності за 2017-2018 роки. Про наявність цих обставин позивачу стало відомо тільки після того, як Коломийським відділом державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – Коломийський ВДВС) було накладено арешт на банківський рахунок та заблоковано його пенсійну картку. 
На запит від 10.02.2025 акт перевірки, податкові повідомлення-рішення, рішення та вимоги про сплату боргу були надіслані ГУ ДПС позивачу листом від 18.02.2025 на його адресу за місцем проживання та отримані ним 25.02.2025 засобами поштового зв`язку рекомендованим листом № 7601800473623.
Контролюючому органу станом на час проведення перевірки було достеменно відомо, що після припинення підприємницької діяльності у 2019 році ОСОБА_1 відсутній за адресою, яка була зазначена у його свідоцтві про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності. Водночас відповідачу була відома інформація про належний позивачу на праві власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . 
Встановлені в ході розгляду справи обставини та фактична необізнаність позивача з фактом проведення контролюючим органом перевірки свідчать про те, що він з об`єктивних причин був позбавлений можливості виконати свій обов`язок щодо надання первинної документації у підтвердження правомірності формування задекларованих ним показників податкової звітності. 
У ході розгляду справи позивач надав суду першої інстанції первинні документи на підтвердження задекларованих ним показників податкової звітності, зокрема, банківські виписки по рахункам, акти звірки розрахунків, які підлягали дослідженню при перевірці, що спростовує висновки контролюючого органу про їх відсутність.
Відтак позивач наполягає на тому, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. 
Представник ГУ ДПС у судовому засіданні апеляційного суду у режимі відеоконференції підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Представник ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 у періоді з 30.12.2000 по 02.01.2019 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування за таки видами за КВЕД:
47.11 - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах, переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 
52.10 – складське господарство; 
45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 
47.30 - роздрібна торгівля пальним; 
82.99 – надання інших допоміжних комерційних послуг.
З 04.12.2000 позивач був зареєстрований платником податку на додану вартість. 
Згодом ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис від 02.01.2019.
На підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пункту 78.1 статті 78, статті 79 ПК ГУ ДПС прийняло наказ від 15.05.2024 року №1443-п “Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 , р. н. о. к. п. п. НОМЕР_1 ”, яким вирішено провести документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з 25.06.2024 тривалістю 5 робочих днів за період з 01.01.2017 по 02.01.2019. 
16.05.2024 ГУ ДПС сформувало на ім`я ОСОБА_1 повідомлення №102 про проведення з 25.06.2024 позапланової невиїзної документальної перевірки, у якому зазначено про необхідність забезпечити надання всіх необхідних документів, що підтверджують дані податкових декларацій (розрахунків), зокрема фінансову, статистичну та іншу звітність, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, а також первинні та інші документи, які використовувалися в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи ДПС.
Копія наказу про проведення документальної позапланової перевірки від 15.05.2024 №1443-п та повідомлення ГУ ДПС від 16.05.2024 №102 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки були направлені на податкову адресу платника податків рекомендованим листом. Поштове відправлення не було вручено позивачеві, а повернулося контролюючому органу з відміткою поштового відділення про причину невручення - “за закінченням терміну зберігання”.
25.06.2024 посадовою особою відповідача складено акт про ненадання платником податків – фізичною особою ОСОБА_1 документів для проведення перевірки. 
З 25.06.2024 по 08.07.2024 головним державним інспектором відділу позапланових перевірок оподаткування фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 02.01.2019, за результатами якої складено акт від 08.07.2024 №12896/09-19-24-07/ НОМЕР_1 . 
Під час перевірки було зроблено висновок про встановлення порушення позивачем:
підпункту164.1.3 пункту 164.1 статті 164, пункту 177.1, підпунктів 177.4.1- 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 ПК, внаслідок чого визначено суму податкових зобов`язань з ПДФО на загальну суму 275 906,94 грн, в тому числі за 2017 рік – 260 920,44 грн, за 2018 рік – 14986,50 грн, за 2019 рік – 0,0 грн;
частини 1 статті 7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі – Закон №2464-VI), у результаті чого визначено суму ЄСВ на загальну суму 110 683,17 грн, у тому числі за 2017рік – на суму 101277,0 грн, за 2018 рік – на суму 8488,11 грн, та за 2019 рік – на суму 918,06 грн; 
пункту 177.2 статті 177, підпунктів 1.2, 1.3 пункту 16.1 підрозділу 10 Розділу ХХ ПК, у результаті чого визначено податкові зобов`язання з ВЗ на загальну суму 22992,25 грн, у тому числі за 2017 рік – 21743,37 грн, за 2018 рік – на суму 1248,88грн, за 2019 рік – на суму 0 грн;
пункту 185.1 статті 185, підпункту б) пункту 187.1 статті 187, підпункту г) пункту 198.5 статті 198 ПК, вимог наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21 “Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість”, у результаті чого занижено ПДВ, що підлягав сплаті до бюджету, на загальну суму 354 262,0 грн, у тому числі за січень 2017 року – 29019,0 грн, за лютий 2017 року – 32320,0 грн, за березень 2017 року – 31700,0 грн, за квітень 2017 року – 27966,0 грн, за травень 2017 року – 26071,0 грн, за червень 2017 року – 31148,0 грн, за липень 2017 року – 29813,0 грн, за серпень 2017 року – 31252,0 грн, за вересень 2017 року – 37646,0 грн, за жовтень 2017 року – 43085,0 грн, за листопад 2017 року – 22198,0 грн, за грудень 2017 року – 8816,0 грн, за січень 2018 року – 3228,0 грн;
пункту 198.5 статті 198, пункту 201.1, пункту 201.7, абз.1, абз.14, абз.21 пункту 201.10 статті 201 ПК у частині нескладення та нереєстрації податкових накладних в ЄРПН по операціях, визначених підпунктом г) пункту 198.5 статті 198 ПК, що оподатковуються за основною ставкою, на загальну суму 1 771 310,0 грн, у тому числі ПДВ 354 262,0 грн;
пункту 120-1.1 статті 120-1, пунктів 201.1, 201.4, 201.10 статі 201 ПК через несвоєчасно зареєстровані в ЄРПН за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 податкові накладні щодо реалізації товарів через реєстратори розрахункових операцій та кінцевим споживачам (неплатникам ПДВ) протягом періоду з 01.01.2017 по 31.12.2018 на загальну суму ПДВ 146 913,64 грн;
пунктів 44.1, 44.3 статті 44 ПК у частині незабезпечення зберігання всіх первинних документів, а також інших документів з питань обчислення і сплати належних сум податків (внеску) протягом установлених строків їх зберігання та/або ненадання платником оригіналів документів чи їх копій за період, що перевірявся;
пункту 49.2 статті 49 ПК та пункту 9 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 №21, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 за №159/28289, через неподання податкової декларації з ПДВ за січень 2019 року;
пункту 177.5 статті 177 ПК через неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2019 рік;
пункту 4 частина 2 статті 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (Закон №2464-VІ) у частині неподання звітності по ЄСВ за 2019 рік.
Вказані висновки зроблені внаслідок ненадання ОСОБА_1 до перевірки первинних документів, що підтверджують показники його податкової звітності.
09.07.2024 акт перевірки ГУ ДПС надіслало рекомендованим повідомленням про вручення засобами поштового зв`язку за місцем реєстрації позивача, однак поштове відправлення повернулося з відміткою поштового відділення про причину невручення - “за закінченням терміну зберігання”.
На підставі висновків, викладених у акті перевірки від 08.07.2024 № 12896/09-19-24-07/2182103837, ГУ ДПС 22.08.2024 прийняло: 
ППР № 018612/2407 форми “Р”, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДФО на загальну суму 344 883,68 грн, з яких за податковим зобов`язанням – 275 906,94 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) – 68976,74 грн;
ППР №018613/2407 форми “Р”, яким позивачу збільшено податкове зобов`язання з ВЗ на загальну суму 28740,31 грн, з яких за податковим зобов`язанням – 22992,25 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) – 5748,06 грн;
вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ в сумі 110 683,17 грн; 
рішення №018609/2407 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 43239,00 грн. 
Зазначені рішення ГУ ДПС 22.08.2024 надіслані рекомендованим повідомленням про вручення засобами поштового зв`язку за місцем реєстрації позивача і також не були вручені з наведених вище підстав.
ОСОБА_1 не погодився із правомірністю вказаних дій та рішень ГУ ДПС і звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається. 
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи та наданих поясненнях, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про те, що контролюючим органом протиправно було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку перебування позивача, що потягнуло за собою ухвалення безпідставних рішень, які є протиправними та підлягають скасуванню. 
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.
Питання листування платників податків та контролюючих органів регламентовано приписами статті 42 ПК. 
Відповідно до пункту 42.1 статті 42 ПК податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті. 
За правилами пункту 42.2 статті 42 ПК документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
У відповідності до приписів пункту 42.4 статті 42 ПК платники податків, які подають звітність в електронній формі та/або пройшли електронну ідентифікацію онлайн в електронному кабінеті, можуть здійснювати листування з контролюючими органами засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Для осіб, які є фінансовими агентами, листування з контролюючим органом в електронній формі є обов`язковим у випадках, визначених цим Кодексом.
Листування контролюючих органів з платниками податків, зазначеними в абзаці першому цього пункту, які подали заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, а також з фінансовими агентами у випадках, визначених цим Кодексом, здійснюється засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" шляхом надіслання документа в електронний кабінет з одночасним надісланням платнику податків на його електронну адресу (адреси) інформації про вид документа, дату та час його надіслання в електронний кабінет.
Документ, надісланий контролюючим органом в електронний кабінет, вважається врученим платнику податків або фінансовому агенту, якщо він сформований з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" та є доступним в електронному кабінеті.
Датою вручення платнику податків або фінансовому агенту документа є дата, зазначена у квитанції про доставку у текстовому форматі, що відправляється з електронного кабінету автоматично та свідчить про дату та час доставки документа платнику податків/фінансовому агенту. У разі якщо доставка документа відбулася після 18 години, датою вручення документа платнику податків/фінансовому агенту вважається наступний робочий день. Якщо доставка відбулася у вихідний чи святковий день, датою вручення документа платнику податків/фінансовому агенту вважається перший робочий день, що настає за вихідним або святковим днем.
У разі неотримання контролюючим органом квитанції про доставку документа в електронний кабінет протягом двох робочих днів з дня його надіслання такий документ у паперовій формі на третій робочий день з дня відправлення з електронного кабінету надсилається за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків/фінансового агента рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручається платнику податків/фінансовому агенту (його представнику).
При цьому строк доставки документа в електронний кабінет, визначений абзацом п`ятим цього пункту, не зараховується до строку надіслання документів, визначеного цим Кодексом.
Платник податків (крім фінансового агента у частині листування з контролюючим органом з питань, визначених статтею 393 цього Кодексу) один раз протягом року може надіслати до контролюючого органу через електронний кабінет заяву про відмову отримувати документи через електронний кабінет. Датою завершення листування платника податків через електронний кабінет є дата, зазначена у квитанції про доставку контролюючому органу заяви про відмову отримувати документи через електронний кабінет.
Водночас апеляційний суд наголошує, що матеріали справи не містять доказів про те, що позивач виявляв намір проводити листування з контролюючим органом в електронній формі.
Відповідно до пункту 42.3 статті 42 ПК якщо платник податків у порядку та у строки, визначені статтею 66 цього Кодексу, повідомив контролюючий орган про зміну податкової адреси, він на період з дня державної реєстрації зміни податкової адреси до дня внесення змін до облікових даних такого платника податків звільняється від виконання вимог документів, надісланих йому контролюючим органом за попередньою податковою адресою та в подальшому повернених як таких, що не знайшли адресата.
При цьому за приписами пункту 42.5 статті 42 ПК у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
За правилами пункту 45.1 статті 45 ПК платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Податковою адресою платника податків - електронного резидента (е-резидента) визнається електронна адреса, зазначена такою особою у заяві про набуття статусу електронного резидента (е-резидента).
Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків було затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 № 822, який зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25.10.2017 за №1306/31174 (далі – Положення №822, у редакції на час спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 1 розділу І Положення №822 воно розроблено відповідно до статей 63 та 70 глави 6 розділу II Податкового кодексу України з метою визначення єдиної методики реєстрації фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр).
Згідно із пунктом 2 розділу І Положення №822 Державний реєстр створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які зобов`язані сплачувати податки, збори у порядку та на умовах, що визначаються Податковим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами України, з метою створення умов для здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотриманням податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
За приписами пункту 1 розділу ІІ Положення №822 усі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру у порядку, визначеному цим Положенням.
Облік фізичних осіб - платників податків ведеться у Державному реєстрі за реєстраційними номерами облікової картки платника податків, а осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться в окремому реєстрі Державного реєстру за прізвищем (за наявності), ім`ям, по батькові (за наявності), серією (за наявності) та номером діючого паспорта громадянина України без використання реєстраційного номера облікової картки платника податків (до паспортів громадянина України з числа зазначених осіб вноситься відмітка, яка свідчить про наявність права здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта).
Порядок обліку платників податків і зборів був затверджений наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 № 1588, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за № 1562/20300 (далі – Порядок № 1588, у редакції на час спірних правовідносин).
Згідно із пунктом 1.5 цього Порядку його дія поширюється на платників податків - юридичних осіб (резидентів та нерезидентів), їх відокремлені підрозділи, а також самозайнятих осіб. Інформація про таких платників податків, отримана для їх обліку згідно з цим Порядком, вноситься до Єдиного банку даних про платників податків - юридичних осіб (далі - Єдиний банк даних юридичних осіб) та складових частин такого банку даних (реєстру платників податків - нерезидентів, реєстру договорів про спільну діяльність, договорів управління майном та угод про розподіл продукції), а також до Реєстру самозайнятих осіб, який є складовою частиною Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - ДРФО).
За приписами підпункту 1 пункту 11.18 Порядку № 1588 підставою для зняття фізичної особи - підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості з Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою. 
Згідно з підпунктом 4 пункту 11.18 Порядку № 1588 державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування штрафних санкцій і нарахування пені за їх невиконання.
У відповідності до підпункту 6 пункту 11.18 Порядку № 1588 після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності. 
Згідно із пунктом 79.2 статті 79 ПК документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Як свідчать матеріали справи та не заперечується самим позивачем, його єдиною податковою адресою була АДРЕСА_2 і після припинення своєї підприємницької діяльності він не повідомляв контролюючий орган про її заміну.
При цьому апеляційний суд погоджується із доводами апелянта про те, що за усталеною практикою Верховного Суду обов`язку контролюючого органу щодо повідомлення платника податків про проведення відповідної перевірки кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень, а необізнаність платника з наказом про проведення перевірки через нехтування або ухилення від виконання такого обов`язку без поважних причин не може бути в подальшому розцінена на користь останнього (постанови Верховного Суду від 10.05.2022 у справі № 804/2455/18, від 11.02.2021 у справі №802/549/16-а, від 23.05.2022 у справі № 810/3116/18). 
Водночас контролюючий орган слушно зауважив про те, що факт повернення поштового відправлення з позначкою «за закінченням терміну зберігання», яким було направлено платнику податків наказ про проведення позапланової невиїзної перевірки, скерованого на його податкову адресу рекомендованим поштовим відправленням, свідчить про те, що платник податків вважається таким, що належним чином повідомлений про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки (постанова Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 520/8681/18).
Попри те, апеляційний суд вважає за необхідне врахувати висновок Верховного Суду, що викладений у постанові від 10.02.2023 у справі № 160/5278/19, відповідно до якого добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатися на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Також слід погодитися із доводами ГУ ДПС про те, що податковим законодавством не передбачено обов`язку контролюючого органу з направлення документів платнику податків з описом вкладення та підписом працівника поштового зв`язку, а відтак безпідставність відповідних тверджень позивача. 
Окрім того, апелянт доречно звернув увагу на те, що відповідно до усталеної позиції Верховного Суду, висловленої, зокрема, у постановах від 12.02.2020 у справі №826/17798/18 та від 23.09.2021 у справі №640/8096/19, контролюючий орган, не маючи інших правових механізмів для отримання персональних даних про платника податків, вправі розраховувати на актуальність (відповідність) даних облікової картки та, відповідно, у випадку недотримання платником податків приписів закону та невиконання обов`язку інформувати податковий орган про зміну своїх персональних даних, платник податків має нести ризик настання негативних наслідків такої поведінки. 
Як зазначено у довідці, виданій старостою Кіданецького старостинського округу Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області від 16.12.2025 (а.с.12 т.ІІІ), ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_2 , а фактично проживає у АДРЕСА_1 разом із дружиною. ОСОБА_2 з 02.05.2010 по теперішній час.
Вказане свідчить про те, що позивач за таких обставин не міг отримувати кореспонденцію від контролюючого органу внаслідок відсутності за місцем своєї реєстрації за власною ініціативою, що виключає вину відповідача у неналежному інформуванні ОСОБА_3 про призначення перевірки та її наслідки. 
У постанові від 16.07.2025 у справі № 500/2276/24 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що в адміністративному судочинстві можна виділити такі строки оскарження рішень / дій / бездіяльності суб`єкта владних повноважень: 
1) якщо платник податків не оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку – строк звернення до суду становить 6 місяців (частина друга статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України); 
3) якщо платник податків оскаржував рішення контролюючого органу в досудовому (адміністративному) порядку, яке передбачає нарахування грошових зобов`язань (наприклад, податкове повідомлення-рішення), - строк звернення до суду становить 1 місяць (пункт 56.19 статті 56 ПК).
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів справи відповідач на виконання наведених приписів податкового законодавства надсилав позивачу документи, що стосуються як призначення документальної позапланової невиїзної перевірки, так і тих, що були прийняті за її наслідками, на податкову адресу ОСОБА_4 . Оскільки вказані документи були повернуті відповідачу за закінченням терміну зберігання, то з урахуванням приписів пункту 42.5 статті 42 ПК такі вважаються врученими. 
Необхідно зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Правові висновки, аналогічні за змістом, були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі № 815/91/18. 
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними.
У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
За загальним правилом, поважними є такі причини пропуску відповідного загального строку, які об`єктивно відбулися (об`єктивний фактор) та такі, що можуть бути поза розумним сумнівом визнані як поважні з боку суб`єкта правозастосування (суб`єктивний фактор). Наявність об`єктивного фактора підтверджується належним чином оформленими документами. Що ж стосується суб`єктивного фактору, то він установлюється за вмотивованим внутрішнім переконанням суб`єкта правозастосування в тому, що внаслідок наявності поважних причин особа не змогла реалізувати надане їй право протягом загального шестимісячного строку.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що причини пропуску строку звернення до адміністративного суду можуть бути визнані судом поважними лише якщо відповідні обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, безпосередньо унеможливлюють або ускладнюють можливість подання позову у визначений законом строк, виникли протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими доказами.
При вирішенні питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Так, днем, коли особа дізналася про порушення свого права, є встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
У Рішенні від 13.12.2011 №17-рп/2011 Конституційний Суд України роз`яснив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, а інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа “Стаббігс на інші проти Великобританії”, справа “Девеер проти Бельгії”).
При цьому як у клопотанні про поновлення строку на звернення до адміністративного суду від 21.03.2025 (а.с. 7-8 т.1), так і у ході апеляційного розгляду позивач наполягав на тому, що про проведення контролюючим органом перевірки, результати якої є предметом розгляду у цій справі, йому стало відомо лише у лютому 2025 року від Коломийського ВДВС, однак не надав будь-яких доказів на підтвердження таких обставин. 
Водночас ОСОБА_1 не надав суду будь-яких доказів про наявність об`єктивних перешкод для звернення до контролюючого органу з повідомленням про зміну свого фактичного місця проживання чи неврахування відповідачем такого звернення при призначенні перевірки та надіслані ухвалених за її наслідками рішень для відома позивача.
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов переконання, що несвоєчасне звернення ОСОБА_1 до суду з позовом, що розглядається, не було пов`язане з наявністю об`єктивних причин, а було обумовлене його необачністю та невиконанням обов`язку щодо реєстрації нового місця проживання з повідомленням про це контролюючого органу для врахування при реалізації повноважень по здійсненню податкового контролю.
Приписами частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 частини 240 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Згідно із частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина 4 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).
Підсумовуючи викладене, на переконання апеляційного суду, порушення позивачем встановленого строку звернення до адміністративного суду у справі, що розглядається, пов`язане з його недисциплінованістю у стосунках із контролюючим органом у частині повідомлення про зміну свого місця проживання та реєстрації свого фактичного місця проживання у встановленому порядку, що не може свідчити про наявність поважних причин недотримання такого строку. 
Відтак, вимоги апелянта слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції – скасувати із залишенням позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі №300/1960/25 та позов ОСОБА_1 залишити без розгляду. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар  	
У зв`язку із перебуванням судді Гудима Л.Я. у відрядженні постанова у повному обсязі складена 20 травня 2026 року.