номер провадження справи 5/165//25

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2026 Справа № 908/2470/25
м. Запоріжжя Запорізької області
Господарський суд Запорізької області у складі судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Соколові А.А., розглянув матеріали позовної заяви 
За позовом: Акціонерного товариства “МетаБанк” (пр. Металургів, буд. 30, м.Запоріжжя, 69006; код ЄДРПОУ 20496061)
До відповідачів: 
1 – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
2 – ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 )
3 –  ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 )
4 – ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 )
про стягнення 459 733,00 грн.
За участю представників сторін:
Від позивача: Полуляхова Ю.С. (в залі суду) - довіреність № 10/25-3193 від 31.03.2025;
Від відповідача-1: не з`явився;
Від відповідача-2: не з`явився;
Від відповідача-3: не з`явився;
Від відповідача-4: не з`явився;
СУТЬ СПОРУ
12.08.2025 через підсистему “Електронний суд” ЄСІКС до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Акціонерного товариства “МетаБанк” до відповідачів: 1 – ОСОБА_1 , 2 – ОСОБА_2 , 3 – ОСОБА_3 , 4 – ОСОБА_4 про стягнення 459 733,00 грн.
12.08.2025 автоматизованою системою документообігу Господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи №908/2470/25 між суддями, справу розподілено судді Проскурякову К.В.
18.08.2025 Господарський суд Запорізької області направив Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради запит щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання, що містяться в реєстрі територіальної громади/Єдиному державному демографічному реєстрі щодо фізичних осіб: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ).
Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради листом від 25.08.2025 за вих. №06.4-02/02/2488 надав наступну інформацію: Місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 з 06.08.2002 по теперішній час. Місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було зареєстроване за адресою АДРЕСА_4 з 27.01.1989 по 03.09.2019. Станом на теперішній час місце проживання вищезазначеної особи в місті Запоріжжі не задеклароване/зареєстроване. Місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване за адресою АДРЕСА_3 з 05.12.1996 по теперішній час. Інформація щодо декларування/реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в реєстрі територіальної громади м. Запоріжжя відсутня.
Ухвалою суду від 02.09.2025 справу №908/2470/25 прийнято до свого провадження, витребувано у Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України відомості щодо перебування на обліку (реєстрації) в єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб та місце реєстрації на підконтрольній Україні території щодо фізичних осіб: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ). Також в ухвалі вказано, що питання щодо відкриття провадження у справі №908/2470/25 буде вирішено після надходження до суду витребуваної інформації.
Згідно Відповідей №1872655 та №1872640 щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, отриманих судом у підсистемі “Електронний суд” ЄСІКС, відомості про ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) відсутні.
Ухвалою господарського суду Запорізької області від 13.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі № 908/2470/25 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Вирішено розгляд справи по суті розпочати з 04.11.2025, запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії та подати усі наявні в них докази, які стосуються предмету спору. Ухвалу суду направлено до електронного кабінету підсистеми “Електронний суд” ЄСІКС позивача та на поштові адреси відповідачів.
Як вбачається з матеріалів справи, копії ухвал суду від 13.10.2025, які направлені на адреси відповідачів - 1-4 повернулись до суду з поштовими відмітками “адресат відсутній за вказаною адресою”.
Ухвалою суду від 12.12.2025 розгляд справи № 908/2470/25 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Відкрито провадження у справі № 908/2470/25 в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.01.2026 об 11 год. 45 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою, запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії.
06.01.2026 до суду повернулись ухвали від 12.12.2025 № 908/2470/25, які надіслані на адреси реєстрації відповідачів – 1-4 з відміткою Укрпошти “адресат відсутній”. 
У судовому засіданні 12.01.2026р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням додаткових пояснень № 10/127-777 від 24.12.2025, відповідно до яких виклав формулювання прохальної частини позовної заяви у новій редакції. Суд відклав розгляд питання щодо прийняття додаткових пояснень АТ “МетаБанк” № 10/127-777 від 24.12.2025 (вх. № 26013/08-08/25 від 24.12.2025) до наступного судового засідання.
Ухвалою господарського суду Запорізької області від 12.01.2026 № 908/2470/25 розгляд справи у підготовчому засіданні відкладено на 09.02.2026 об 11 год. 00 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою, про що повідомлено відповідачів шляхом розміщення ухвали на офіційному веб-сайті судової влади України та запропоновано відповідачам завчасно до наступного судового засідання здійснити відповідні процесуальні дії.
У судовому засіданні 09.02.2026 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням додаткових пояснень № 10/127-777 від 24.12.2025 та № 12/99-777 від 06.02.2026, відповідно до яких просить суд формулювання прохальної частини позовної заяви вважати у наступній редакції: “Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ) на користь Акціонерного товариства “МетаБанк” (69006, м. Запоріжжя, пр. Металургів, 30, рахунок № НОМЕР_6 , МФО 313582, код ЄДРПОУ 20496061. реквізити рахунка IBAN: НОМЕР_7 ) заборгованість у розмірі 459 732,99 грн., яка складається з 3% річних в розмірі 127 203,58 грн. та інфляційні втрати у розмірі 332 529,41 грн.” Просить суд позовну заяву задовольнити. Зазначив про відсутність додаткових заяв та клопотань. Суд прийняв вказану заяву позивача до розгляду.
Ухвалою господарського суду Запорізької області від 09.02.2026 № 908/2470/25 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Перше судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 02.03.2026 о 12 год. 00 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою та вкотре запропоновано відповідачам здійснити відповідні процесуальні дії.
Ухвалою суду від 02.03.2026 оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 30.03.2026 о 10 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою. 
Ухвалою суду від 30.03.2026 оголошено перерву у судовому засіданні з розгляду справи по суті до 01.04.2026 о 12 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою. 
Ухвалою від 01.04.2026 суд з власної ініціативи вирішив повернутись на стадію підготовчого провадження у справі № 908/2470/25. Підготовче засідання призначено на 20.04.2026 об 11 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Зобов`язано позивача завчасно до наступного судового засідання надати суду всі документи: виконавчий лист по справі № 22-ц-3793/11, заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання листа по справі № 22-ц-3793/11 та всі матеріали виконавчого провадження, якщо такі були за весь час. Сторонам до призначеної дати надати суду усі наявні у них докази, які стосуються предмету спору.
17.04.2026 від Акціонерного товариства “МетаБанк” до суду надійшли додаткові пояснення.
У судовому засіданні 20.04.2026 представник позивача зазначив, що витребувані ухвалою суду від 01.04.2026 докази у АТ “МетаБанк” відсутні. Просить суд розглянути справу за наявними в ній матеріалами та позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою суду від 20.04.2026 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті та перше судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 14.05.2026 об 11 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою. 
Ухвалою суду від 14.05.2026 оголошено перерву з розгляду справи по суті до 08.06.2026р. 
Представники відповідачів – 1, 2, 3, 4 в жодне судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце призначеного судового засідання повідомлені належним чином шляхом оприлюднення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідних ухвали суду. Клопотань про розгляд справи без участі уповноважених представників відповідачів – 1-4 або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.
Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, судове засідання 08.06.2026 фіксувалось з використанням підсистеми “Електронний суд” ЄСІКС.
Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних в сумі 127 203,58 грн. та інфляційні втрати в сумі 332 259,41 грн. у зв`язку з невиконанням рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02.11.2011 у розмірі 891 499,77 грн. Посилаючись на ст.ст. 11, 509, 525, 526, 598, 599, 610-612, 625, 626, 629, 1048, 1054 Цивільного кодексу України, позивач просить суд позов задовольнити.
Станом на 08.06.2026 письмових відзивів на позовну заяву від відповідачів – 1, 2, 3, 4 до суду не надійшло.
Наявні матеріали справи дозволяють розгладнути справу по суті. 
В судовому засіданні 08.06.2026р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення. 
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд
ВСТАНОВИВ:
25.09.2007 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є Акціонерне товариство «МетаБанк» (далі Позивач, АТ “МетаБанк”, Банк) та ТОВ ВКФ «Араміс» (далі Позичальник) в особі директора Красних Дмитра Юрійовича укладено кредитний договір № 32-24-07/0229-К/В, за яким банк надав Позичальнику довгостроковий кредит на придбання та реконструкцію нерухомості у сумі 80000 дол США на термін по 18.09.2012 року.
Забезпеченням виконання зобов`язань Позичальника за цим договором є:
- Договір поруки № 32-24-07/0229-К/В/П-1 укладений 25.09.2007 року між Банком та ОСОБА_1 (далі-Відповідач 1).
- Договір поруки № 32-24-07/0229-К/В/П-2 укладений 25.09.2007 року між Банком та ОСОБА_2 (далі-Відповідач 2).
- Договір поруки № 32-24-07/0229-К/В/П-3 укладений 25.09.2007 року між Банком та ОСОБА_3 (далі-Відповідач 3).
- Договір поруки № 32-24-07/0229-К/В/П-4 укладений 25.09.2007 року між Банком та ОСОБА_4 (далі-Відповідач 4).
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, Позивач звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2011 року по справі № 22-ц-3793/11 було задоволено позов ПАТ «МетаБанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «МетаБанк» заборгованість за кредитним договором № 32-24-07/0229-К/В від 25.09.2007 року в розмірі 891499,77 грн. та судові витрати у сумі 1820 грн.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької обл. від 02.11.2011 року апеляційну скаргу ОСОБА_4  задоволено частково та скасовано рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2011 року в частині солідарного стягнення за кредитним договором та ухвалено нове рішення наступного змісту: Стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 32-24-07/0229-К/В від 25 вересня 2007 року у сумі 891499.77 грн. Стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № 32-24-07/0229-К/В від 25 вересня 2007 року у сумі 891499.77 грн. Стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 32-24-07/0229-К/В від 25 вересня 2007 року у сумі 891499.77 грн. Стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 32-24-07/0229-К/В від 25 вересня 2007 року у сумі 891499.77 грн. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 за кредитним договором № 32-24-07/0229-К/В від 25.09.2007 року обмежується сумою 891499.77 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.
Приймаючи рішення у цій справі Апеляційний суд Запорізької області виходив з того, що правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, урегульовані ст. 554 Цивільного кодексу України. Зі змісту цієї норми вбачається можливим встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов`язання одночасно з боку декількох осіб. Однак така порука виникає на підставі її спільного надання, у формі укладення одного договору (ч. З ст. 554 ЦК України). У такому разі поручителі відповідають перед кредитором солідарно. З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2007 року з поручителями ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладені окремі договори поруки (а.с. 8-13). Законом не заборонено укладення й кількох договорів поруки на виконання того самого зобов`язання, але в цьому випадку ч. 3 ст. 554 ЦК України застосована бути не може. Поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності, оскільки не можна сказати про їхню спільну поруку. За таких обставин кредитор має право пред`явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов`язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором. Таким чином, оскільки відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не укладали з банком спільного договору поруки, вони не можуть нести солідарну відповідальність, тому рішення суду в частині солідарного стягнення з поручителів суми заборгованості за кредитним договором підлягає скасуванню на підставі п.4 ст. 309 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором в межах розміру заборгованості у сумі 891 499.77грн. В матеріалах наявний розрахунок основної заборгованості за кредитом та розрахунок пені, який досліджений судом першої інстанції (а.с.12). Будь-яких нових доказів, які б спростовували висновок суду щодо розміру суми заборгованості, процентів та пені за кредитним договором, апелянтом не надано. На спростування доводів апеляційної скарги до апеляційного суду представником ПАТ «МетаБанк`наданий був наданий додатковий розрахунок, який підтверджує правильність суми заборгованості, взятої за основу висновків судом першої інстанції. Представник позивача пояснив, що ТОВ ВКФ «Араміс» погашення основного боргу за кредитом не здійснювалось, а було здійснено часткове погашення процентів, про що відображено в розрахунку.
Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на викладене суд вважає доведеним розмір заборгованості відповідачів як поручителів перед банком у сумі 891 499,77 грн.
В позовній заяві у справі № 908/2470/25 банк зазначив, що станом на день пред`явлення даної позовної заяви до суду зазначене рішення суду не виконано, заборгованість за кредитним договором не сплачена, внаслідок чого наявна заборгованість Відповідачів перед АТ «МетаБанк», присуджена рішенням Апеляційного суду Запорізької обл. від 02.11.2011 року у розмірі 891499,77 грн., що свідчить про невиконання відповідачами рішення суду № 22-ц-3793/11.
Також в обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що зі змісту положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України витікає висновок, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (постанова Великої Палати ВС від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц). Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). 
Позивач вважає, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.
Крім цього позивач послався на правову позицію Верховного Суду у Постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, згідно з якою, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
З огляду на викладене та у зв`язку з продовженням строків позовної давності у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби (COVID-19) позивач вказує, що стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат за період з травня 2017 року по січень 2022 року заявлено позивачем в межах визначеного законодавством строку позовної давності, а тому просить стягнути з відповідачів на користь Акціонерного товариства «МетаБанк» заборгованість у розмірі 459 732,99 грн., яка складається з 3% річних в розмірі 127 203,58 грн. та інфляційні втрати у розмірі 332 529,41 грн., при цьому загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з усіх чотирьох відповідачів становить 459 732,99 грн.
Приймаючи рішення у цій справі суд виходить з наступного.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Зобов`язанням відповідно до частини 1 та 2 ст. 509 Цивільного Кодексу України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.
Статтями 525, 526 ЦК України, що кореспондуються за змістом з положеннями ст. 193 ГК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Разом з тим, погоджуючись з висновками Верховного суду у тих справах, що зазначені банком у позові, суд зазначає, що у більш пізній постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такі правові висновки щодо застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, які є визначальними для вирішення спору у справі № 908/2470/25:
Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до грошового зобов`язання, вимога за яким може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Можливість примусового стягнення заборгованості вичерпується після закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі пропуску такого строку та за умови відмови суду в його поновленні право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку.
До грошових вимог, щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням, не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України. Факт неперебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду у поновленні строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Відповідна норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.
Сплив строків пред`явлення виконавчого документа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду. Надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, прямо суперечить принципу правової визначеності.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв належної старанності при захисті своїх інтересів. Будучи стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною із встановленим законом строком для його пред`явлення до виконання. Реалізація відповідних процесуальних прав залежить виключно від волі самого кредитора.
Велика Палата Верховного Суду прямо відступила від попередніх висновків Касаційного цивільного суду (зокрема, у справі № 759/4755/19), згідно з якими пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не мав правового значення та не позбавляв кредитора права на отримання сум за статтею 625 ЦК України.
Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду
З огляду на вказані правові висновки суд ухвалою від 01.04.2026 вирішив повернутися на стадію підготовчого провадження у справі № 908/2470/25 з метою дослідження обставин з виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області у справі № 22-ц-3793/11 від 02.11.2011, оскільки позивачем не було надано до матеріалів справи жодних доказів щодо долі виконавчого провадження з примусового стягнення суми боргу у цій справі, а з даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачалося, що у справі № 22-ц-3793/11 суд не приймав процесуальних рішень щодо зупинення, поновлення або продовження процесуальних строків виконавчого провадження з примусового виконання листа по справі № 22-ц-3793/11. Суд запропонував сторонам надати суду усі наявні у них докази, які стосуються предмету спору, в тому числі зобов`язав позивача надати суду: всі документи, виконавчий лист по справі №22-ц-3793/11, заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання листа по справі №22-ц-3793/11 та всі матеріали виконавчого провадження, якщо такі були за весь час.
Проте, позивач надав суду додаткові пояснення від 16.04.2026, в яких зазначив, що через воєнний стан і звільнення працівників в АТ «МетаБанк» відсутня можливість встановити місце знаходження та надати суду необхідні документи та пояснення (виконавчий лист по справі № 22-ц-3793/11, заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання листа по справі № 22-ц-3793/11 та всі матеріали виконавчого провадження, якщо такі були за весь час). Враховуючи, що підставою прийнятих рішень в ухвалі Господарського суду Запорізької обл. від 01.04.2026 року є правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 року по справі №754/511/23 вказав, що відповідно до положень п. 117 Постанови Великої Палати Верховного суду по справі №754/511/23 у разі встановлення судовим рішенням про втрату можливості виконання і якщо судом відмовлено у поновленні строку, є підстави для відмови у задоволенні вимог про стягнення за нормами ст. 625 ЦК України. У нашій справі судовими рішеннями не встановлено втрату можливості примусового виконання. АТ «МетаБанк» заявляє, що відсутнє судове рішення, щодо відмови у поновленні судом строку на пред`являння до виконання та доказів щодо пропуску чи не поновлення/переривання строку пред`являння виконавчого листа. Таким чином обставини справи не є подібними, Верховний Суд не виснував про обов`язок суду самостійно встановлювати та вирішувати долю виконавчого документу (тим більше за межами його юрисдикції — справа про поновлення строку повинна розглядається тим судом який видав виконавчий документ) і відповідно до закону такі питання вирішуються за волевиявленням стягувача за документом. Додатково зазначено, що позивачем у судовому засіданні не заявлялось: «що рішення по справі № 22-ц-3793/11 в примусовому порядку не виконувалось, а тому відсутній виконавчий лист». Процесуальним законом встановлені певні обмеження, як щодо повернення на попередню стадію судового процесу так і щодо самостійного збирання доказів судом. Відповідно до вищевикладеного, за відсутності будь-яких доказів того, що позивачем пропущено строк та відсутності відмови суду у поновленні строку для пред`являння на виконання виконавчих документів просимо позовну заяву задовольнити.
Суд відхиляє заперечення позивача щодо надання доказів стану виконавчого провадження як необґрунтовані та безпідставні з огляду на таке.
Положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат застосовуються виключно до грошового зобов`язання, вимога за яким може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Встановлення факту збереження за основним зобов`язанням властивості примусового виконання є обов`язковим елементом предмета доказування у справах про стягнення цих нарахувань.
Посилання АТ «МетаБанк» на запровадження воєнного стану та звільнення працівників як на підставу неможливості надання суду інформації щодо виконавчого листа та матеріалів виконавчого провадження не звільняє сторону від процесуального обов`язку доказування підстав позову.
Обов`язком заінтересованої сторони, в даному випадку - позивача, є прояв належної процесуальної старанності при захисті своїх інтересів. Кредитор, який є стягувачем за виконавчим документом, не може бути необізнаним із наявністю провадження та встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а реалізація відповідних процесуальних прав залежить виключно від волі позивача (кредитора).
Доводи позивача про те, що відсутність окремого судового рішення про відмову у поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання виключає подібність спірних правовідносин до справи №754/511/23, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, оскільки сама можливість примусового стягнення заборгованості вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Твердження позивача про відсутність у суду права самостійного встановлення долі виконавчого документа є хибним з огляду на предмет доказування у цій справі та принципи господарського судочинства, в тому числі щодо повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, рівності сторін перед законом і судом, верховенства права, змагальності сторін.
Зокрема ст. 13 ГПК України визначає, що: 1. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 5. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Дійсно, згідно із ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Разом з тим суд враховує, що позивач хоча і на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, проте несе і ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, в тому числі щодо подання доказів у справі.
Відмова позивача на пропозицію суду надати пояснення та докази щодо виконавчого провадження не спростовує і процесуальних наслідків не вчинення процесуальних дій самим позивачем, який відповідно до ч. 2 ст. 164 ГПК України був зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі його твердження щодо відсутності погашення боргу відповідачами у справі № 22-ц-3793/11. Без встановлення судом фактичного виконання (чи невиконання) цього судового рішення у справі №22-ц-3793/11 на підставі належних, достовірних та допустимих доказів рішення у справі №908/2470/25 не відповідало би критеріям об`єктивності, повноти та всебічності.
Отже, суд виходить з того, що позивачем не надано доказів звернення виконавчого документа у справі №22-ц-3793/11 до примусового виконання, як і доказів звернення до суду за поновленням строку пред`явлення виконавчого документу до виконання після ухвалення рішення Запорізьким апеляційним судом 02.11.2011 р. та набранням цим рішенням законної сили саме з цієї дати.
Суд також враховує, що станом на дату ухвалення рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2011 року порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до виконання регулювалися Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV у редакції Закону від 04 листопада 2010 року № 2677-VI, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 якого, виконавчі документи могли бути пред`явлені до виконання протягом одного року, якщо інше не передбачено законом.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, ч. 1 ст. 12 якого було встановлено збільшений строк пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання тривалістю у три роки.
Механізм переходу від однорічного до трирічного строку пред`явлення виконавчих документів до виконання визначено п. 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII: подовжений трирічний строк підлягав застосуванню виключно до тих виконавчих документів, однорічний строк пред`явлення яких за попереднім законом не закінчився станом на 05 жовтня 2016 року. У разі спливу встановленого річного строку до моменту набрання чинності Законом № 1404-VIII, дія нового закону відповідний строк не продовжувала, а виконавчий документ вважався таким, строк пред`явлення якого пропущено.
З матеріалів справи вбачається, що судове рішення у справі № 22-ц-3793/11 про стягнення з відповідачів заборгованості набрало чинності 02 листопада 2011 року. Встановлений статтею 22 Закону №606-XIV однорічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання за вказаним рішенням закінчився 02.11.2012р., тобто до набрання чинності Законом № 1404-VIII і до 05 жовтня 2016 року, а тому правові підстави для застосування до спірних правовідносин трирічного строку, передбаченого статтею 12 Закону № 1404-VIII, відсутні. Доказів зворотного позивачем суду не надано. 
Таким чином, встановлені судом обставини безумовно свідчать про сплив визначеного законом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі № 22-ц-3793/11.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що право кредитора на примусове виконання судового рішення від 02 листопада 2011 року станом на дату звернення позивача до суду з позовом у цій справі № 908/2470/25 та на дату прийняття цього рішення є остаточно втраченим, що виключає можливість його судового захисту.
Отже, ненадання позивачем доказів щодо стану виконавчого провадження має наслідком визнання недоведеною обставини щодо наявності у кредитора права на примусове виконання основного зобов`язання, а тому не доведений позивачем факт перебування виконавчого листа на примусовому виконанні унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки ця норма застосовується лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає примусовому виконанню.
В іншому випадку, надання стягувачу можливості здійснювати нарахування 3% річних та інфляційних втрат та їх стягнення у судовому порядку, які нараховані на вимогу, строк примусового стягнення якої минув, за відсутності доказів чинності виконавчого документа, суперечитиме принципу правової визначеності.
З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23, вказана обставина є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на вимогу, що не підлягає примусовому виконанню.
Заперечення позивача щодо подібності спірних правовідносин у цій справі №908/2470/25 до правовідносин, щодо яких Великою Палатою Верховного Суду сформульовано правові висновки у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23, судом також відхиляються, оскільки фактичні обставини обох справ свідчать про подібність правовідносин:
1. Характер основного зобов`язання. У справі №754/511/23 первинне грошове зобов`язання виникло з кредитного договору. У справі за позовом АТ «МетаБанк» грошове зобов`язання також виникло з кредитного договору та пов`язаних з ним договорів поруки.
2. Наявність судового рішення про стягнення боргу. У справі №754/511/23 заборгованість за кредитним договором була достроково стягнута судовим рішенням від 05 липня 2011 року, яке набрало законної сили. У справі АТ «МетаБанк» заборгованість за кредитним договором стягнута рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2011 року. Обидва судові акти про стягнення основного боргу ухвалені у 2011 році.
3. Невиконання судового рішення боржником. У справі №754/511/23 рішення суду про стягнення боргу залишилося невиконаним. У справі АТ «МетаБанк» рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2011 року за твердженням самого позивача також не виконано, заборгованість не сплачена.
4. Предмет та правові підстави нового позову. У справі №754/511/23 кредитор звернувся з позовом про стягнення 3 % річних на підставі частини другої ст. 625 ЦК України, нарахованих на суму боргу та процентів, стягнутих рішенням суду 2011 року. У справі АТ «МетаБанк» предметом позову є аналогічна вимога — стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України, нарахованих на суму заборгованості, присуджену рішенням суду від 02 листопада 2011 року. Період нарахування в обох випадках охоплює час після ухвалення рішення про стягнення основного боргу (у справі банку — з травня 2017 року по січень 2022 року).
5. Стан виконавчого провадження та втрата права на примусове виконання. У справі №754/511/23 встановлено факт закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, повернення документа стягувачу та відмови суду в поновленні пропущеного строку. У справі №908/2470/25 позивач не надав доказів пред`явлення наказу до виконання чи звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку після ухвалення рішення у 2011 році. З огляду на процесуальну поведінку позивача (відмову надати інформацію щодо стану виконавчого провадження) та хронологію подій, суд дійшов висновку про сплив встановлених законом строків пред`явлення виконавчого документа до виконання за основним зобов`язанням.
Таким чином, враховуючи, що суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах зобов`язані враховувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Інші доводи позивача суд відхиляє як такі, що не спростовують вказаного висновку суду.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1). Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно із ст. 1291 Конституції України, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ст. ст. 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з недоведеністю.
Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати, в тому числі зі сплати судового збору, покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 130, 233, 236 – 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Судові витрати покласти на позивача.

Повний текст рішення складено та підписано: 18.06.2026.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.