ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/2520/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К., 
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»
на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 (суддя Волков Р. В.)
і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 (головуючий суддя Аленін О. Ю., судді Принцевська Н. М., Філінюк І. Г.)
у справі № 916/2520/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»
до Акціонерного товариства «Одесагаз»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, 
про стягнення коштів,
(у судовому засіданні взяли участь: представник позивача - Колток О. М., представник відповідача - Федорова В. В.)
ВСТУП
1. Перед Верховним Судом у цій справі в оскаржуваній частині постало питання підставності зменшення судом розміру заявленої позивачем до стягнення пені.
2. За результатом розгляду касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для зменшення у спірних правовідносинах штрафних санкцій ґрунтуються на правильному застосуванні судами норм чинного законодавства України, зокрема, статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та відповідають сформованій та сталій судовій практиці і висновкам Верховного Суду щодо застосування цих норм матеріального права у подібних правовідносинах.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав заявленого позову
3. Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - позивач, ТОВ «Оператор ГТС України») звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Акціонерного товариства «Одесагаз» (далі - відповідач, АТ «Одесагаз») про стягнення 10 355 162,81 грн, з яких: 9 469 162,91 грн основної заборгованості; 62 757,38 грн 3% річних; 648 179,66 грн пені; 175 062,86 грн інфляційних втрат.
4. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Договором транспортування природного газу в частині повної та своєчасної сплати заборгованості за замовлену (договірну) потужність та перевищення договірної потужності в період з січня по березень 2025 року.
Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень, ухвалених у цій справі
5. Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 позов задоволено частково, стягнуто з АТ «Одесагаз» на користь ТОВ «Оператор ГТС України» 9 469 162,91 грн основної заборгованості, 62 757,38 грн 3% річних, 324 089,83 грн пені, 175 062,86 грн інфляційних втрат, 155 327,44 грн витрат зі сплати судового збору, у задоволенні решти позову відмовлено.
6. Ухвалюючи це рішення, місцевий господарський суд виснував, що обов`язок доведення факту своєчасності оплати за замовлену (договірну) потужність та за перевищення договірної потужності закон покладає на відповідача. Разом з тим, наявність такої заборгованості відповідач не спростував, доказів її сплати на користь позивача не надав, як і не надав розбіжностей щодо визначення йому вартості додаткової плати в передбаченому Договором порядку.
7. Щодо позовних вимог в частині стягнення з АТ «Одесагаз» відсотків річних, інфляційних втрат та пені, суд першої інстанції зазначив, що розрахунки надані позивачем є вірними та обґрунтованими, однак, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені, суд водночас дійшов висновку про наявність підстав для зменшення її розміру на 50%.
8. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 324 089,83 грн - залишено без змін.
9. Погоджуючись з висновками місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції зазначив, що зменшуючи розмір пені на 50 %, на підставі розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, місцевий господарський суд встановив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру неустойки.
10. За висновками суду апеляційної інстанції у наявних матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано, доказів на підтвердження понесення останнім збитків, внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання за договором. Також, відсутній й докази понесення позивачем значних негативних наслідків внаслідок порушення відповідачем свого зобов`язання з оплати замовленої (договірної) потужності.
Касаційна скарга
11. Не погодившись у повній мірі із ухваленими у цій справі судовими рішеннями, ТОВ «Оператор ГТС України» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 324089,83 грн та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.04.2024 скасувати та ухвалити нове рішення у даній частині, яким позовні вимоги ТОВ «Оператор ГТС України» щодо стягнення 324 089,83 грн задовольнити.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
12. Узагальнені доводи касаційної скарги
13. У поданій касаційній скарзі скаржник як на підставу касаційного оскарження посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України.
14. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України скаржник посилається на застосування судами першої та апеляційної інстанцій статей 549-552, 599 ЦК України, статті 233 ГК України без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 12.02.2020 у справі № 924/414/19, від 06.05.2021 у справі № 903/323/20 та від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.
15. Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки та мотивів відхилення аргументів ТОВ «Оператор ГТС України» щодо відсутності правових підстав для зменшення пені на 50 %, а більшою мірою виклали доводи відповідача, на користь якого і було ухвалено рішення в частині зменшення пені, чим, на думку скаржника, відповідно порушили вимогу щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, передбачену в статті 7 Господарського процесуального кодексу України.
Позиція інших учасників справи
16. У межах встановленого Верховним Судом строку АТ «Одесагаз» подало відзив на касаційну скаргу ТОВ «Оператор ГТС України», у якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 324 089,83 грн залишити без змін.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
17. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
18. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги ТОВ «Оператор ГТС України» наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що подана у цій справі касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
19. Як унормовано у частинах першій, другій статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
20. Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
21. У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
22. Також нормами ЦК України врегульовано порядок стягнення неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила застосування та умови зменшення її розміру.
23. Так відповідно до частини третій статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
24. Подібні правила викладено і у статті 233 Господарського кодексу України (чинній на час виникнення спірних правовідносин).
25. Як вже зазначалось, у цій справі (№ 916/2520/25) суди попередніх інстанцій дійшли висновків про наявність підстав для нарахування пені, оскільки відповідачем прострочена сплата основної заборгованості за укладеним сторонами договором.
26. Водночас, керуючись частиною третьою статті 551 ЦК України та виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, суди визнали наявними підстави для зменшення нарахованої позивачем пені на 50 % та стягнення з відповідача 324 089,83 грн заявлених коштів.
27. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, зменшуючи розмір пені, встановив таке:
- відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов Договору;
- очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми пені, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання;
- сутність правового інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому неустойка не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- пеня не є основною заборгованістю і, відповідно, при зменшенні її розміру позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі, з урахуванням задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних та суми інфляційних втрат;
- з урахуванням конкретних обставин в їх сукупності, зменшення розміру пені на 50% є оптимальним балансом інтересів сторін та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для обох сторін.
28. Крім того, суди констатували наявність у спірних правовідносинах виняткової обставини, яка є підставою для зменшення розміру пені.
29. З поданої ТОВ «Оператор ГТС України» касаційної скарги вбачається, що позивач не погоджується із судовими рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови у позові, тобто в частині зменшення розміру заявленої ним до стягнення пені, в частині ж задоволення позовних вимог ухвалені у цій справі судові рішення ним не оскаржуються, а отже судом касаційної інстанції не переглядаються.
Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України
30. Як зазначено у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
31. При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц).
32. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, і в у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).
33. За висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
34. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
35. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
36. Крім того, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, висловленого у подібних правовідносинах, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
37. Як вже зазначалось, у поданій у цій справі касаційній скарзі позивач стверджує, що суди попередніх інстанцій застосували положення статей 549-552, 599 ЦК України, статтю 233 ГК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №910/22964/17, від 03.07.2019 року у справі № 917/791/18, від 12.02.2020 у справі № 924/414/19, від 06.05.2021 у справі № 903/323/20 та від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.
38. Стосовно наведених доводів касаційної скарги Верховний Суд вбачає за необхідне зазначити, що питання зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України, за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. 
39. Схожі за змістом правові позиції викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 907/583/22, від 28.11.2023 у справі № 916/1504/22, від 03.12.2024 у справі № 904/872/24, від 03.12.2024 у справі № 909/321/24.
40. Висновки Верховного Суду щодо застосування положень статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є усталеними для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки), а розмір такого зменшення також може бути неоднаковим, залежно від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
41. Так, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків від порушення зобов`язання, невідповідності між розміром стягуваної неустойки (штрафу, пені) та такими наслідками, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів для виконання зобов`язання, негайного добровільного усунення нею порушення та його наслідків), тощо. 
42. Подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 07.10.2025 у справі № 910/582/25, від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 10.06.2025 у справі № 925/585/24, від 17.04.2025 у справі № 910/7827/2, від 26.02.2025 у справі № 911/168/24.
43. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
44. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті насамперед стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
45. До того ж наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. 
46. Таку правову позицію сформульовано, у тому числі, у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
47. З усього наведеного слідує, що за приписами статей 551 ЦК України суду надаються дискреційні повноваження щодо зменшення розміру неустойки, реалізація яких залежить від встановлених фактичних обставин конкретної судової справи (їх доведеності сторонами).
48. Тож викладені в оскаржуваних судових рішеннях висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України, сформульованими у постановах від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 12.02.2020 у справі № 924/414/19, від 06.05.2021 у справі № 903/323/20 та від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, на які посилається скаржник, а ґрунтуються на встановлених ними обставинах (відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору; очевидна неспівмірність заявленої до стягнення суми пені, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, тощо), що за оцінкою судів свідчить про наявність у цьому разі підстав для відповідного зменшення заявленого до стягнення розміру пені.
49. Окремі процитовані позивачем у касаційній скарзі висновки із постанов Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 12.02.2020 у справі № 924/414/19 не підтверджують неправильного застосування господарськими судами попередніх інстанцій статті 551 ЦК України, які насамперед виходили із міркувань розумності, справедливості та необхідності дотримання балансу інтересів сторін у даному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин цієї справи, про що зазначено в оскаржуваних судових рішеннях.
50. Натомість по своїй суті доводи скаржника у цій частині зводяться до того, що відповідачем не доведено, а судами не встановлено існування виключних обставин, за яких розмір неустойки підлягає зменшенню, як і обставин відсутності вини виконавця у порушенні договірного зобов`язання.
51. Тобто ці доводи спрямовані на переоцінку доказів та встановлених судами попередній інстанцій обставин справи на користь позивача, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина друга статті 300 ГПК України).
52. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
53. Подібні висновки міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц та Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19.
54. При цьому сама по собі незгода ТОВ «Оператор ГТС України» з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою обставин справи щодо наявності підстав для зменшення у цьому разі розміру заявленої до стягнення пені, як і в результаті незгода скаржника із ухваленими ними судовими рішеннями у цій частині, не є належним обґрунтування передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження.
55. В контексті спірних правовідносин, Верховний Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, в якій об`єднана палата Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду виснувала, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
56. Звідси слідує, що чинним законодавством не визначений розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому це питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
57. Будь-якої невідповідності наведеному висновків судів попередніх інстанцій, що стосуються оскаржуваної частини ухвалених ними у цій справі (№ 916/2520/25) судових рішень, Верховний Суд не вбачає, а відповідні аргументи скаржника не обґрунтовують визначеної ним підстави касаційного оскарження та мають суто декларативний характер.
58. Також не заслуговують на увагу посилання скаржника на висновки з постанов Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 06.11.2019 у справі № 917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19 від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19 відповідно до яких господарський суд має вирішувати питання про наявність або відсутність обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій та їх розміру у кожному конкретному випадку, водночас, такий висновок суду повинен ґрунтуватися також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 Цивільного кодексу України).
59. Зокрема, проаналізувавши зміст вказаних вище постанов Верховного Суду, Суд зазначає, що справи, на які посилається скаржник, лише демонструють очевидну різноманітність обставин (підстав та чинників), які бралися судами до уваги у вирішенні питання зменшення неустойки і враховані Верховним Судом під час прийняття постанов за наслідками перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій щодо застосування статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України.
60. Крім того, у означених справах Верховний Суд також не формулював висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру неустойки так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним, а тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при реалізації судами власної дискреції, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним.
61. У цьому аспекті Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі таких встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, без аналізу та врахування фактичних обставин справи, які мають юридичне значення та за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
62. Таким чином, доводи касаційної скарги з посиланням на означені постанови Верховного Суду ніяким чином не спростовують обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанції, оскільки зводяться лише до виокремлення скаржником певних висновків Суду без урахування їх дійсного змісту та до власних бачень скаржника щодо можливості їх застосування у спірних правовідносинах.
63. Отже, підстава касаційного оскарження, обґрунтована скаржником з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження та відхиляється Судом.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України
64. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
65. За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
66. З наведеного слідує, що достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не належного дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з підтвердженим обґрунтуванням скаржника заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
67. За таких обставин, недостатніми є доводи ТОВ «Оператор ГТС України» про неналежне дослідження судом апеляційної інстанції зібраних у справі доказів, з урахуванням непідтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України з мотивів.
68. Окрім того, зважаючи на загальний характер висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18, від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18 (на які посилається скаржник) в контексті обґрунтованості судових рішень, колегія суддів не вбачає жодної невідповідності висновків судів першої та апеляційної інстанції висновкам суду касаційної інстанції в частині надання оцінки доводам і доказам, на які посилаються сторони у справі. Більше того, питання зменшення штрафних санкцій у наведених скаржником справах № 910/7054/18, № 911/1694/18 не досліджувалося. Звідси, посилання позивача на вказані постанови Верховного Суду визнаються необґрунтованими.
69. Отже, визначена ТОВ «Оператор ГТС України», підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, також не підтвердилась під час касаційного провадження.
70. Доводи відзиву АТ «Одесагаз» ураховуються Верховним Судом у тій мірі, що узгоджується із наведеним у цій постанові.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
71. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
72. Згідно з положеннями статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
73. У цій справі скаржник не довів неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухвалених ними судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.
Розподіл судових витрат
74. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає судові рішення, що оскаржувались, без змін, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» залишити без задоволення.
2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.04.2026 і рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 в оскаржуваній частині у справі № 916/2520/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил