Справа № 450/1837/25 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І. 
Провадження № 22-ц/811/4115/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.., 
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника заявника Жукровського Я.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Жукровського Ярослава Івановича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2025 року в складі судді Мельничук І.І., присяжних Кваснікевич А.М., Боцвін Л.М. у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Новояричівської селищної ради про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,-

встановив:

У травні 2025 року заявник ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою, з участю заінтересованої особи Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Новояричівської селищної ради про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним, встановити над ним опіку, призначивши його опікуном рідного брата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_3 є його рідним братом, народився з вродженою вадою – поліостеортроз з ураженням суглобів, ніг, рук, хребта, відстає у психічному розвитку та визнаний особою з інвалідністю І групи з дитинства пожиттєво. 
У нього наявний діагноз: розумова відсталість в ступені вираженої дебільності. Він не в змозі працювати, не усвідомлює наслідків своєї поведінки, не може орієнтуватися в простих життєвих ситуаціях та потребує постійного догляду, нагляду та турботи. 
У брата наявні стійкі психічні розлади, він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
У зв`язку із погіршенням стану здоров`я, а також загостренням психічних розладів у брата, виникла необхідність у здійсненні за ним постійного догляду та встановлення опіки, а також призначення опікуна.
Заявник має намір та бажання здійснювати відповідний догляд і опіку за братом та бути його опікуном у встановленому законодавством порядку. Просив заяву задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2025 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , заінтересована особа Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Новояричівської селищної ради про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна – задоволено частково.
Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , недієздатним.
Призначено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуна.
Тимчасово покладено обов`язки опікуна над недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новояричівської селищної ради, до вирішення питання про призначення опікуна, в порядку визначеному законодавством.
Строк дії рішення визначено тривалістю два роки з моменту набрання ним законної сили.
В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник заявника ОСОБА_1 – адвокат Жукровський Я.І., вважає рішення незаконним та необгрунтованим в частині відмови у призначенні опікуном ОСОБА_1 з таких підстав.
Вважає, що суд застосував незаконну та не передбачену законом конструкцію “тимчасово покласти обов`язки опікуна на орган опіки та піклування”, що не передбачено жодним нормативно-правовим актом України.
Зокрема, статтею 300 ЦПК України визначено, що суд призначає опікуна на підставі подання органу опіки та не передбачено можливості покладення обов`язків опікуна «тимчасово», тому рішення суду в цій частині є незаконним, ухваленим поза межами повноважень та процесуальних норм.
Суд першої інстанції порушив принцип визначеності правового статусу недієздатної особи, оскільки призначення опікуна - ключове рішення, яке визначає: хто представляє інтереси недієздатного; хто несе правову відповідальність за догляд та опіку; хто має право на підписання документів, доступ до медичних послуг, соціальних виплат тощо.
Оскаржуване рішення фактично позбавляє недієздатну особу реального та постійного представника, ставлячи її у стан беззахисності.
Як зазначено у постанові ВС від 24.07.2024 у справі № 727/597/24, орган опіки не може виконувати функції опікуна. Його роль - надати висновок і здійснювати контроль.
Опіка встановлюється тільки шляхом призначення конкретної фізичної особи, а суд не може “заміняти” опікуна органом опіки (ВС від 20.05.2020 у справі № 736/1508/17).
Перешкоджання призначенню опікуна або затягування з ним суперечить найкращим інтересам недієздатної особи (постанова ВС від 08.01.2024 у справі № 753/1905/22).
Суд першої інстанції зазначив, що “подання не долучене”, хоча у справі наявні висновок опікунської ради від 26.06.2025; рішення виконкому № 871 від 27.06.2025 з рекомендацією призначити опікуном ОСОБА_1 , такі документи є належною процесуальною формою “подання”, що відповідає висновкам Верховного Суду викладеним у постанові від 20.05.2020, справа № 736/1508/17.
Крім цього, форма подання не визначена законом, тому висновок або рішення виконкому - достатні.
Також вважає, що суд проявив надмірний формалізм, що суперечить принципу найкращих інтересів недієздатної особи.
Зокрема, ВС у постанові від 08.01.2024, справа № 753/1905/22, наголошує: суд не може відмовляти у призначенні опікуна через формальні недоліки документів, якщо зміст подання відповідає вимогам закону.
Якщо суд вважав, що подання подане “не у тій формі”, він був зобов`язаний витребувати таке в органу опіки, уточнити інформацію та забезпечити захист прав недієздатного.
На думку апелянта, кандидат на опікуна відповідає всім вимогам ст. 60 ЦК України, асаме: у матеріалах підтверджено про те, що заявник є рідним братом недієздатного; проживає разом із ним; має позитивний висновок органу опіки; відсутні будь-яких перешкод для його призначення опікуном недієздатної особи.
Суд першої інстанції не встановив жодної обставини, які б могли перешкоджати призначенню ОСОБА_1 опікуном недієздатної особи, тому відмова у призначенні ОСОБА_1 опіком недієздатної особи є необґрунтованою, а її мотивування не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК.
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11.11.2025 в частині відмови у призначенні ОСОБА_1 опікуном недієздатної особи, ухвалити нове рішення, яким призначити опікуном ОСОБА_3 його рідного брата ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції для встановлення психічного стану здоров`я фізичної особи, призначив по справі № 450/1837/25 судово-психіатричну експертизу.
Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 1685 від 10.10.2025 Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час проведення експертизи страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді розумової відсталості в ступені вираженої дебільності, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
З врахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що заява про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним підлягає задоволенню.
В свою чергу, обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.
Разом з цим, до поданої заяви не долучено подання органу опіки та піклування про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над особою, стосовно якої розглядається питання про визнання її недієздатною, хоча наявність такого подання є обов`язковою умовою для ухвалення судом рішення за результатами розгляду заяви відповідно до вимог статей 60, 63, 64 Цивільного кодексу України.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що в матеріалах справи відсутнє подання органу опіки та піклування Виконавчого комітету Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області, з яким такий звертається до суду для встановлення опіки над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі визнання його недієздатним, в задоволенні вимоги заявника про признання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном його рідного брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд відмовив за безпідставністю такої.
Колегія суддів не може погодитися у повній мірі з висновками суду першої інстанції враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, одним із яких може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду у цій справі є дослідження законності та підставності вимог про визнання особи недієздатною та призначення їй опікуна.
При цьому, оскільки рішення суду оскаржується тільки заявником та лише в частині відмови суду у задовленні вимоги заяви про призначення опікуна, колегія суддів, слідуючи принципу диспозитивності не надає правової оцінки оскаржуваному рішенню в іншій частині. 
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка зводиться до того, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Враховуючи наведене, виключною правовою проблемою у даній справі є питання призначення опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатного брата.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Відповідно до статті 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.
Статтею 55 ЦК України визначено, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
У частині першій статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна (частина перша статті 300 ЦПК України).
Відповідно до статті 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.
У частинах другій-п`ятій статті 63 ЦК України визначено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
При призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
Аналогічні положення зазначені у Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 (далі - Правила).
Так, відповідно до пункту 1.1 Правил опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів.
Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад (пункт 1.3, 1.4 Правил).
Рішення органів опіки і піклування про призначення чи звільнення опікунів і піклувальників від виконання своїх обов`язків, а також з інших питань опіки і піклування можуть бути оскаржені в установленому законом порядку (пункт 1.8 Правил).
Відповідно до пункту 2.1 Правил опіка (піклування) встановлюється за місцем проживання особи, яка підлягає опіці (піклуванню), або за місцем проживання опікуна (піклувальника). Рішення про встановлення опіки (піклування) повинно бути прийняте не пізніше як у місячний термін з моменту, коли відповідному органові опіки та піклування стане відомо про потребу встановлення опіки чи піклування.
За пунктом 3.1 Правил для безпосереднього здійснення опіки та піклування органами опіки та піклування призначається опікун чи піклувальник. При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.
Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 56 ЦК України).
За підпунктом 4 пункту б) частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері соціального захисту населення належать делеговані повноваження щодо вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.
Таким чином, нормами матеріального закону, які покликані регулювати спірні правовідносини, а також Правилами опіки та піклування передбачено, що має враховуватися при призначенні опікуна.
Звертаючись із заявою про призначення опікуна, заявник ОСОБА_1 свої доводи зводить до того, що йо брат ОСОБА_3 народився з вродженою вадою поліостеортроз з ураженням суглобів, ніг, рук, хребта, відстає у психічному розвитку та визнаний інвалідом І групи з дитинства пожиттєво. У брата наявні стійкі психічні розлади, відтак він не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому виникла необхідність у здійсненні за ним постійного догляду та встановлення опіки, а також призначення опікуна.
Колегія суддів виходить з того, що опіка та піклування є правовим інститутом, який регулює суспільні відносини, пов`язані з установленням опіки та піклування, здійсненням функцій опіки та піклування чи припиненням опіки та піклування.
Незважаючи на те, що у частині 1 ст. 300 ЦПК України закріплено вимогу про вирішення рішенням суду питання про призначення піклувальника чи опікуна за поданням органу опіки та піклування, тобто така регламентація відносить до сфери судової юрисдикції та повноважень суду призначення піклувальників чи опікунів, колегія суддів констатує, що функції опіки та піклування залишаються за органами опіки та піклування, у тому числі щодо осіб, які обмежені у цивільній дієздатності або визнані недієздатними судом. 
Іншими словами, віднесення до компетенції суду встановлення опіки та піклування та призначення опікунів або піклувальників судовим рішенням свідчить про механізм їх практичного вирішення при розгляді справ про обмеження цивільної дієздатності та визнання фізичної особи недієздатною. 
Поряд з цим, виходячи з вимог процесуального законодавства, питання про призначення опікуна або піклувальника входить до предмета судового розгляду як похідне від головних юридичних фактів, що становлять предмет доказування по цих справах. 
Так, повноваження суду в цьому відношенні пов`язані з розглядом питання про призначення опікуна або піклувальника на підставі тих пропозицій та висновків по справі, які зроблені органом опіки та піклування як органу спеціальної компетенції, на якого за законом покладені функції опіки та піклування. 
Виходячи з процесуальних функцій органів опіки та піклування та їх процесуального статусу в цивільному процесі, підстав та процесуальних форм їх участі (ст. 60 ЦПК України), подання про призначення конкретної особи опікуном або піклувальником має міститися в окремому документі або письмовому висновку органу опіки та піклування.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності імперативних норм закону щодо форми подання.
При цьому, подання органу опіки та піклування має оцінюватися судом з точки зору його обґрунтованості і не є обов`язковим для суду.
Таким чином, виходячи з аналізу частини першої статті 60 ЦК України та частини першої статті 300 ЦПК України обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном, подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №736/1508/17 (провадження№ 61-39361св18), від 23 листопада 2021 року у справі № 751/9572/19 (провадження № 61-3053св21).
Призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має якнайкраще врахувати інтереси особи, над якою встановлюється опіка, такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 08 січня 2024 року (справа № 753/1905/22).
З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 (заявник) є рідним братом ОСОБА_3 , тобто особи щодо якої розглядається заява, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 12.07.1974 та серії НОМЕР_2 від 12.07.1974.
Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальної комісії серії ЛВА – 1 № 408738 від 17.11.2008, ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства І групи, підгрупи «Б», на підставі акта № 2375/1 потребує постійного стороннього догляду (а.с. 4).
Згідно із консультативним висновком лікаря-психіатра від 20.03.2025 КНП Пустомитівської міської ради «Пустомитівська лікарня», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертався до психіатра у супроводі родички за допомогою, у зв`язку із погіршенням психічного стану, діагноз: F 72.1 Розумова відсталість в ступені вираженої дебільності з емоційно-вольовими розладами, що потребують постійного догляду та нагляду, від госпіталізації відмовився. Скаржився на швидку втомлюваність, безсоння, головні болі, подразнення та агресію до рідних, оточуючих, зниження слуху, когнітивні порушення (а.с. 5).
З метою об`єктивного розгляду справи та для встановлення психічного стану  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,суд першої інстанції призначав у справі судово-психіатричну експертизу (а.с. 37-39).
Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 1685 від 10.10.2025 Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час проведення експертизи страждає стійким хронічним психічним розладом у вигляді розумової відсталості в ступені вираженої дебільності, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 42-44).
Таким чином, факт про те, що ОСОБА_3 має стійкий психічний розлад, який позбавляє його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у зв`язку з чим він потребує опіки, носить доконаний характер.
В свою чергу, рішенням виконавчого комітету Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області № 871 від 27.06.2025 «Про затвердження висновку опікунської ради про доцільність призначення опікуна», затверджено висновок опікунської ради виконавчого комітету Новояричівської селищної ради від 26.06.2025 «Про доцільність призначення гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі визнання судом останнього недієздатним», рекомендовано призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі визнання судом останнього недієздатним (а.с. 50).
Згідно із висновком опікунської ради виконавчого комітету Новояричівської селищної ради від 26.06.2025 року «про доцільність призначення гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі визнання судом останнього недієздатним», опікунська рада не заперечує доцільність призначення гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном брата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 51).
Як вже зазначалося, при призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна.
Саме на орган опіки та піклування покладається обов`язок знайти особу, яка за своїми якостями (стан здоров`я, родинні зв`язки тощо) найбільш ефективно для особи, визнаної недієздатною, може виконувати обов`язки опікуна.
Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод (абзац третій підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (постанова Верховного Суду від 08.01.2024 у справі №753/1905/22).
На переконання колегії суддів, матеріали справи свідчать про достатність обставин, врахування яких дає можливість зробити висновок про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 у частині призначення його опікуном недієздатного ОСОБА_3 , який є його рідним бартом, проживає разом з ним за одною адресою та потребує опікуна за своїм фізичним станом.
Так, під час засідання опікунської ради виконавчого комітету Новояричівської селищної ради встановлено, що ОСОБА_1 фактично доглядає за своїм рідним братом ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає разом з ним, що підтверджується Актом № 139 Борщовицького старостинського округу Новояричівської селищної ради Львівського району Львівської області.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є матір`ю заявника та ОСОБА_3 , є особою похилого віку, пенсіонеркою, та згідно заяви від 25.05.2025 не заперечує щодо призначення опікуном ОСОБА_3 його брата ОСОБА_1 .
ОСОБА_5 є рідною сестрою ОСОБА_3 , однак є особою пенсійного віку та не заперечує щодо призначення опікуном ОСОБА_3 його брата ОСОБА_1 .
Відмовляючи в задоволення заяви в частині призначення заявника опікуном недієздатного суд першої інстанції виходив з того, що до поданої заяви не долучено подання органу опіки та піклування про доцільність призначення ОСОБА_1 опікуном над особою, стосовно якої розглядається питання про визнання її недієздатною, при цьому, наявність такого подання є обов`язковою умовою.
У постанові від 04.07.2018 у справі № 496/4271/16-а Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що «рішення виконавчого комітету, як органу опіки та піклування, є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у осіб, яких рекомендовано призначити опікунами, таке рішення не порушує прав та обов`язків інших опікунів та підопічного. Правові наслідки для інших опікунів, підопічного виникають виключно в результаті постановлення рішення судом, в процесі чого саме і відбувається оцінка усіх доказів у сукупності, зокрема й оскаржуваного рішення органу опіки та піклування, яке не має наперед встановленої сили для суду, який розглядає справу і вирішує правове питання призначення опікуна недієздатній особі».
Верховний Суд у постанові від 30.10.2025 у справі № 689/1554/24 зауважив, що подання органу опіки і піклування має рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений.
Враховуючи викладене та необхідність дотримання балансу інтересів заявника, який бажає бути опікуном і конституційного обов`язку щодо захисту держави, колегія суддів вважає, що подання органу опіки і піклування у даному випадку має рекомендаційний характер і не зобов`язує суд прийняти конкретне рішення. Верховний Суд у постановах від 07.04.2022 (справа № 712/10043/20), від 30.10.2025 (справа № 689/1554/24) та від 4.07.2018 (справа № 496/4271/16-а) наголосив, що суд, вирішуючи питання про призначення опікуна, не є формально зв`язаним поданням органу опіки та піклування. Суд зобов`язаний самостійно перевірити обґрунтованість подання, його відповідність інтересам недієздатної особи, а також наявність усіх передбачених законом умов для призначення опікуна. Подання органу опіки є лише одним із доказів у справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами.
Особливу увагу суд має приділяти перевірці наявності інших членів сім`ї, які можуть бути призначені опікунами і їх можливості здійснювати опіку. Суд повинен оцінити не лише подання органу опіки, а й можливість близьких родичів здійснювати опіку над недієздатним, їхні взаємини з недієздатною особою, здатність забезпечити належний догляд та охорону прав і інтересів підопічного.
У підсумку, колегія суддів констатує, що і рішення виконавчого комітету, як органу опіки та піклування, так і подання органу опіки і піклування мають рекомендаційний характер та не можуть бути самостійним засобом захисту порушеного права, не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у осіб, яких рекомендовано призначити опікунами, оскільки правові наслідки для опікунів, підопічного виникають виключно в результаті постановлення рішення судом, який оцінює усіх докази у сукупності.
Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29).
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість, надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов передчасного висновку про безпідставність заяви ОСОБА_1 , в частині призначення його опікуном, застосувавши у цьому випадку надмірний формалізм, який є нічим іншим, як обов`язком для ОСОБА_1 отримати ті ж висновки органу опіки та піклування Новояричівської селищної ради у формі подання та у подальшому повторно ініціювати відповідне судове провадження.
Поряд з цим, як висновок опікунської ради Новояричівської селищної ради з відповідними рекомендаціями про доцільність призначити ОСОБА_1 за відповідних умов опікуном ОСОБА_3 , так і рішення виконавчого комітету Новояричівської селищної ради про затвердження такого висновку, на переконання колегії суддів, є достатніми доказами у цій частині та можуть бути враховані судом у контексті подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення особи опікуном.
Незважаючи на те, що при призначенні опікуна обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного, колегія суддів все ж звертає увагу на те, що законодавець не зобов`язує призначати безальтернативно опікуна з осіб, які перебувають у найближчих сімейних, родинних відносинах з підопічним, тобто закон не виключає можливість призначення опікуном і інших осіб, які будуть відповідати відповідним вимогам (ст. 63 ЦК України). 
Разом з цим, зважаючи на особу недієздатного ОСОБА_3 та встановлений судово-психіатричною експертизою стан останнього, колегія суддів вважає, що опікунство над ОСОБА_3 , яке буде здійснюватися його рідним братом, матиме для нього виключно позитивну емоційну складову, яка випливає з братерських вузів та прив`язаності, не створюватиме необхідність перебудови усталених зв`язків та відносин, а відтак виключно позитивно впливатиме на нормальне життєзабезпечення недієздатного.
Крім цього, призначення заявника опікуном не є тим судовим рішенням, яке не матиме певної форми реалізації, тобто на останнього буде покладено відповідні обов`язки, а неналежне виконання таких матиме правові наслідки.
Колегія суддів виходить з того, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні докази про те, що заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідною заявою для уникнення виконання встановлених законом обов`язків, зокрема військової служби, наявності обставин, що унеможливлюють фактичне виконання ним обов`язків опікуна, судом не встановлено. 
Більше того, діючим законодавствомУкраїни не запроваджено особливого порядку для встановлення опіки під час воєнного стану та не встановлено імперативної заборони щодо призначення військовозобов`язаного опікуном над недієздатною фізичною особою.
Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 341/1526/23 (провадження № 61-6358св24).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За змістом частини першої, третьої статті 72 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Опікун самостійно здійснює витрати, необхідні для задоволення потреб підопічного, за рахунок пенсії, аліментів, відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, допомоги на підопічну дитину та інших соціальних виплат, призначених на підопічну дитину відповідно до законів України, доходів від майна підопічного тощо.
Матеріалами справи встановлено, що мати недієздатного перебуває у літньому віці, не має фізичної можливості доглядати сина.
Зважаючи на те, що лише брат недієздатного ОСОБА_3 є єдиною особо яка здійснює та може і надалі здійснювати догляд за недієздатним братом, колегія суддів не бачить перешкод для призначення його опікуном.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи обставини, які входять у предмет доказування у даній категорії справ та те, що ОСОБА_1 здатний виконувати опікунські обов`язки стосовно недієздатного ОСОБА_3 (протилежного не доведено, а судом не встановлено), наявність висновку опікунської ради Новояричівської селищної ради з відповідними рекомендаціями про доцільність призначити ОСОБА_1 за відповідних умов опікуном ОСОБА_3 , що в сукупності свідчить про те, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2025 року у відповідній частині необхідно скасувати, з одночасним ухвалення нового рішення про задоволення такої вимоги.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Жукровського Ярослава Івановича - задовольнити.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про призначення його опікуном над недієздатним  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також тимчасового покладення обов`язки опікуна над недієздатним ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Новояричівської селищної ради, до вирішення питання про призначення опікуна, в порядку визначеному законодавством – скасувати.
Ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Новояричівської селищної ради про встановлення опіки та призначення опікуна - задовольнити.
Призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 опікуном над недієздатним ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , для захисту прав та законних інтересів підопічного.
Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 травня 2026 року.

Головуючий:  А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк