ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/1398/25	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Кобецької С.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Приватного підприємства "Інструмент" 
до відповідача: Приватного підприємства "Онтаріо" 
про стягнення 139 524,00 грн

за участю:
від позивача: Медицький Ігор Богданович 
Іванців Степан Петрович - директор 
від відповідача: Ізовіта Андрій Миколайович

установив: Приватне підприємство "Інструмент" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Приватного підприємства "Онтаріо" (далі - відповідач) про стягнення 139 524,00 грн. 
Позовні вимоги обгрунтовані не виконанням відповідачем робіт, за які позивачем здійснено передоплату платіжними дорученнями №780 від 02.07.2024 на суму 111 024,00 грн та №807 від 17.07.2024 на суму 28 500,00 грн, на підставі виставлених відповідачем рахунків-фактур №СФ-0000012 від 02.07.2024 та №СФ-0000014 від 17.07.2024 . У звязку з невиконанням робіт позивач звернувся до відповідача з претензією №05 від 04.09.2025 про повернення попередньої оплати в сумі 139 524,00 грн.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача проти позовних вимог заперечив та просив в позові відмовити, мотивуючи об`єктивною неможливістю виконати роботи через ненадання позивачем відповідних деталей, заготовок чи матеріалів для виконання погоджених робіт. Разом з тим, зазначає , що між сторонами строк виконання зобов`язання не узгоджений , а тому немає підстав для повернення коштів.
Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.
Фактичні обставини у справі вказують на те, що 02.07.2024 Приватне підприємство “Інструмент” (позивач у справі) на підставі рахунку-фактури №СФ-0000012 від 02.07.2024 та на підставі рахунку-фактури №СФ-0000014 від 17.07.2024 здійснив на користь Приватного підприємства “Онтаріо” сплату коштів на загальну суму 139 524,00 грн за виконання робіт, що підтверджується платіжними інструкціями №780 від 02.07.2024 на суму 111 024,00 грн та №807 від 17.07.2024 на суму 28 500,00 грн.
В претензійному листі вих. №05 від 04.09.2025 позивач просив відповідача повернути на протязі 10-ти днів сплачену ним суму коштів у розмірі 139524 грн з огляду на те , що послуги відповідачем не надано , роботи не виконані.
Однак, відповідач відповіді на претензію не надав, кошти не повернув, послуги не надав , роботи визначені у рахунках-фактурах так і не виконав.
Наведене зумовило позивача звернутись із позовом до суду.

Предметом спору є стягнення з Приватного підприємства "Онтаріо" на користь Приватного підприємства “Інструмент” 139 524,00 грн попередньої оплати за невиконані роботи.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (частина 1, пункт 2 частини 2 стаття 11 Цивільного кодексу України).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина 1, 2 стаття 202 Цивільного кодексу України).
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 стаття 203 Цивільного кодексу України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 стаття 205 Цивільного кодексу України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами (частина 1 стаття 207 Цивільного кодексу України).
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частина 2 стаття 205 Цивільного кодексу України).
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина 1 стаття 639 Цивільного кодексу України).
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частина 2 стаття 638, частина 1 стаття 640, частина 1 стаття 641, частина 1-2 стаття 642 Цивільного кодексу України).
За наведеного та з долучених до матеріалів справи рахунків-фактур №СФ-0000012 від 02.07.2024, №СФ-0000014 від 17.07.2024 та платіжних інструкцій №780 від 02.07.2024 на суму 111 024,00 грн та №807 від 17.07.2024 на суму 28 500,00 грн суд дійшов висновку, що між сторонами склались правовідносини , що мають ознаки договору підряду.
Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Згідно ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Розумним вважається строк, що є об`єктивно достатнім для вчинення певної дії (виконання робіт, передачі товару, надання відповіді), виходячи з можливостей добросовісної сторони.
Отже, з моменту прийняття пропозиції (попередньої оплати) позивачем між сторонами укладено господарський договір підряду у спрощений спосіб і відповідно між сторонами виникли та існували зобов`язальні відносини.
Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
В ст. 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Як вбачається із документально підтверджених доказів у справі сплата позивачем попередньої оплати відбулась у липні 2024 року , однак матеріали справи не містять жодного доказу в підтвердження наміру виконання відповідачем підрядних робіт обумовлених у рахунках-фактурах , як на момент пред`явлення претензійної вимоги - вересень 2025 року так і на момент розгляду справи- квітень 2026 року будь-яких доказів в підтвердження неможливості здійснення обумовлених в рахунках робіт суду не подано. 
Положеннями абзацу другого частини другої статті 538 ЦК України встановлено, що сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач повідомив позивача про те, що не не може виконати свій обов`язок щодо виконання підрядних робіт, тобто поведінка виконавця не відповідала вимогам добросовісності у відносинах з замовником.
Відповідач не заперечує отримання коштів, своє заперечення обгрунтовує тим, що претензія містить вимогу про повернення попередньої оплати, в той час , як строк виконання робіт сторонами не обумовлено, тому вважає повернення коштів в такому випадку не грунтується на законі. 
Слід зазначити , що в претензії позивач повідомив відповідача про неналежне виконання зобов`язання щодо виконання підрядних робіт та відповідно зазначив строк на повернення попередньої оплати, у зв`язку з таким не виконанням. Наведене в свою чергу зобов`язувало автоматично відповідача виконати одне із альтернативних зобов`язань в тому числі виконання підрядних робіт. 
Попередня оплата (аванс) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. 
Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020, викладеної у постанові від 22.09.2020 у справі №918/631/19, Верховного Суду від 21.02.2018, викладеної у справі №910/12382/17, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19, постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17).
Не доведеним перед судом є твердження відповідача про невиконання ним підрядних робіт, у зв`язку із ненаданням позивачем відповідних деталей, заготовок чи матеріалів, що підлягають обробці, адже будь-яких доказів належного повідомлення про обставини , які унеможливлюють здійснення робіт суду не подано.Відповідач не здійснював передоплачених позивачем робіт на протязі більше року на момент предявлення претензії, і будь-яких причин невиконання не вказав.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Слід наголосити, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування «вірогідність доказів».
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідач належними та допустимими доказами позовні вимоги не спростував.
Відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За аналізу наведеного, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд, при ухвалені рішення, вирішує питання щодо розподілу судових витрат по справі.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У позовній заяві позивач просить про відшкодування йому судового збору сплаченого при поданні позову.
За правилами п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
При зверненні з позовом до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 3028,00грн (платіжна інструкція №1/25 від 31.10.2025), а правилами, зазначеними вище, сплаті підлягав судовий збір в розмірі 2422,40 грн. Отже, має місце переплата судового збору в розмірі 605,00 грн.
Пунктом 1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених п.1 ч.1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.
Клопотань про повернення зайво сплаченої суми судового збору в розмірі 605,60 грн на момент ухвалення судом рішення у справі позивачем не подано. А отже, у суду відсутні правові підстави для повернення позивачу зайво сплаченої суми судового збору в розмірі 605,60 грн.
За правилами, встановленими п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи той факт, що позов задоволено в повному обсязі, а позовну заяву позивачем подано через підсистему "Електронний суд", у відповідності до ч.3ст.4 Закону України "Про судовий збір" витрати позивача зі сплати судового збору в сумі 2422,40грн суд покладає на відповідача. 
Керуючись ст. 73, 74, 86, 123,129, 178, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

позов Приватного підприємства "Інструмент" до Приватного підприємства "Онтаріо" про стягнення 139 524,00 грн – задовольнити.

Стягнути з Приватного підприємства "Онтаріо" (вул. Чорновола, 75А/6, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, код 23925976) на користь Приватного підприємства "Інструмент" (вул. Симона Петлюри, 8Б, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, код 22188458) 139 524,00 грн та 2422,40 грн судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне рішення складено 30.04.2026.

Суддя С. М. Кобецька