Провадження № 2/522/1003/26
Справа № 522/25221/25-Е

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2026 року     м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси 
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Костинюк В.В.
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про зняття заборони з нерухомого майна,
ВСТАНОВИВ:
Позивач в особі представника Хроменкова В.С. 19.11.2025 через систему «Електронний суд» звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про зняття заборони з нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 отримала квартиру АДРЕСА_1 в спадщину, відповідно до свідоцтва від 21.12.2005. На майно позивачки 12.08.2010 зареєстроване обтяження на підставі постанови про накладення арешту №31/4-2755, обтяжувач СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. На теперішній час усі виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 відсутні, однак заборона наявна, що перешкоджає позивачці розпоряджатися майном на власний розсуд. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.11.2025 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 13.01.2026.
До суду 28.11.2025 надійшов відзив ГУ НП в Одеській області, згідно якого просять відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування відзиву зазначено, що ГУ НП в Одеській області є неналежним відповідачем, адже арешт накладено СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, а відповідач є окремою юридичною особою публічного права. При тому, відповідач повідомив, що згідно відповіді СУ ГУНП в Одеській області кримінальних справи при пошуці за позивачкою та за квартирою не знайшлось.
У підготовчому засіданні 13.01.2026 розгляд справи відкладено на 10.02.2026 у зв`язку з неявкою учасників справи.
Ухвалою від 05.02.2026 задоволено клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
У підготовчому засіданні 10.02.2026, у зв`язку з відключенням подачі електроенергії в приміщення суду, розгляд справи відкладено на 24.03.2026.
У результаті проведеного підготовчого засідання 24.03.2026 було прийнято відзив до провадження, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 28.04.2026.
У судовому засіданні 28.04.2026 представник позивача Хроменков В.С., який брав участь у засіданні в режимі відеоконференції, підтримав позовні вимоги. Представник відповідача Міняйло О.М. просив відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з неналежністю відповідача.
Згідно ч.1 ст.244 України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
У судовому засіданні 28.04.2026 суд перейшов до стадії ухвалення рішення та оголосив, що проголошення рішення відбудеться 11.05.2026.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 з 21.12.2005.
Право власності набуто на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 21.12.2005 державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л.
12.08.2010 зареєстровано обтяження на квартиру у вигляді арешту на підставі постанови про накладення арешту, 31/4-2755, 11.08.2010, СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, слідчий Каппі Ю.О.
Слідче управління Головного управління Національної поліції України на запит адвоката Хроменкова В.С. листом від 24.10.2025 повідомило, що недостатньо інформації для встановлення в рамках якої саме кримінальної справи було накладено арешт на майно ОСОБА_2 слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Каппі Ю.О.
Разом з тим, слідче управління Головного управління Національної поліції України на запит заступника начальника відділу правового забезпечення ГУНП в Одеській області, листом від 27.11.2025 повідомило, що згідно відомостей в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (пошук здійснювався за фабулою «Лєонова Лідія Олександрівна» та « АДРЕСА_2 ») в слідчих підрозділах ГУНП в Одеській області відсутні відомості щодо кримінальних проваджень даної категорії. Перевірити журнали вхідної та вихідної кореспонденції СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області за 2010 рік з метою встановлення в рамках якої саме кримінальної справи виносилась постанова про накладання арешту від 11.08.2010, не виявилось можливим у зв`язку з тим, що на підставі «Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5 строк зберігання реєстраційних журналів, карток, електронних баз данних вхідних, вихідних та внутрішніх (заяв, доповідних і пояснювальних записок, тощо) документів становить 3 роки. Тому, у слідчих підрозділах ГУНП в Одеській області не має потреби у запереченні в знятті арешту з майна ОСОБА_1 .
У постанові ВП ВС від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 зроблено висновок, що, якщо арешт накладено за правилами КПК 1960 року, ухвалено вирок за правилами КПК 2012 року; щодо скасування арешту звернулися не учасники кримінального провадження, то спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства.
З матеріалів справи вбачається, що арешт накладений у 2010 році, тобто за правилами КПК 1960 року, ОСОБА_3 не була учасником кримінальних проваджень, а тому цей спір підлягає вирішенню місцевим загальним судом за правилами цивільного судочинства.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Щодо доводів відповідача про неналежність залученого відповідача, суд зазначає наступне.
Відповідно до постанови Кабінету міністрів України № 730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема, Головне управління Національної поліції в Одеській області.
При визначенні процесуального правонаступництва суд відповідно до п.9 Пленуму Вищого адміністративного суду України №2 від 06.03.2008 Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ виходить з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, та враховує, що якщо під час розгляду адміністративної справи встановлено, що орган державної влади, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то в такому випадку необхідно залучити до участі у справі їх правонаступників. У випадку ж відсутності правонаступників необхідно залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновлення порушених прав до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.
У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.
При цьому, державні органи, хоча і є юридичними особами, але норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) про перетворення юридичних осіб не можуть бути підставою для вирішення питання про правонаступництво для органів державної влади, оскільки ЦК України передбачає перехід при правонаступництві об`єктів цивільних та майнових прав, а в адміністративному праві мова йде про перехід специфічних, владних прав. Норма ж про те, що ліквідація юридичної особи не тягне за собою переходу прав та обов`язків у порядку правонаступності, стосовно державних органів не може діяти, оскільки ліквідація органу публічної влади обов`язково повинна тягнути за собою перехід його прав та обов`язків у порядку правонаступництва іншому органу.
Згідно пункту 51 рішення Європейського суду з прав людини від 13.01.2011 у справі «Чуйкіна проти України» (Заява № 28924/04) суд встановив, що ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. Суд також зазначив, що «інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих».
Саме тому, у разі ліквідації (реорганізації) органу публічної влади, яким мав би відповідати за позовом, належним відповідачем у справі буде саме той орган публічної влади, до якого перейшли повноваження, під час реалізації яких, ліквідованим (реорганізованим) органом публічної були порушені, оспорені або невизнані права позивача.
Слідчі підрозділи Національної поліції України є структурними підрозділами апарату центрального органу управління поліції, її територіальних органів - головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві, територіальних (відокремлених) підрозділів головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві (далі - територіальні (відокремлені) підрозділи поліції), які згідно з кримінальним процесуальним законодавством є органами досудового розслідування, які забезпечують досудове розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності слідчих органів Національної поліції (Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України, затверджене Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2017 № 570).
Слідче управління є структурним підрозділом ГУ НП в Одеській області, тому ГУ НП в Одеській області є належним відповідачем у справі, адже СОГ СВ МОМУ ГУМВС України в Одеській області ліквідовано.
У ч.2 ст.48 ЦПК України вказано, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
При визначенні того, чи є відповідач належним або неналежним, вирішальне значення має приналежність спірних прав і обов`язків. Належна сторона є носієм або спірних прав, або спірних обов`язків. Неналежний відповідач - особа, відносно до якої за матеріалами справи виключається припущення про те, що вона є суб`єктом спірного правовідношення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 174/474/17).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстр речових прав на нерухоме майно - це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єкти цих прав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом.
Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Частиною 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт з майна може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, що передбачений цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних та оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При цьому відповідно до ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення.
Перелік способів захисту прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.
З урахуванням того, що ОСОБА_1 є власником квартири і будь-яких кримінальних проваджень щодо неї не знайдено, тому позивачка позбавлена права в повній мірі розпоряджатися своїм майном через існуючий 16 років арешт, а, отже, суд дійшов висновку про наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) позивача, яке підлягає захисту, шляхом скасування арешту.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
З огляду на положення чинного законодавства, враховуючи мету звернення до суду, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, та скасувати арешт з конкретного визначеного нерухомого майна.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про зняття заборони з нерухомого майна – задовольнити.
Скасувати арешт з нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою про накладення арешту, 31/4-2755, 11.08.2010, СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, слідчий Каппі Ю.О., запис про обтяження №10137481 від 12.08.2010.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.
Повний текст рішення суду складено 11 травня 2026 року.

Суддя:         В.Я. Бондар