СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/26312/25
пр. № 2/759/3688/26
30 червня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва під головуванням судді Сенька М.Ф., за участю секретаря судового засідання Дутової К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

встановив:
ОСОБА_1 заявила позов про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття.
Позов мотивовано тим, що дитина проживає разом із матір`ю, відповідач участі в утриманні дитини не бере та від добровільного укладення договору про сплату аліментів ухиляється.
Провадження відкрите відповідно до ухвали судді від 07.11.2025 року, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою від 22.01.2026 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання.
Відповідач через свого представника-адвоката Кузьміна Д.Л. надіслав відзив на позов, за яким проти позову заперечував і просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на те, що дитина проживає почергово з обома батьками за домовленістю між ними, кожен із батьків безпосередньо утримує дитину протягом свого періоду, а відповідач, окрім того, несе основні витрати на утримання та розвиток дитини і надав позивачу з дитиною для проживання власне житло.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, якою на вимогах позову наполягала, зазначивши, що участь відповідача в утриманні дитини має нестабільний характер, а понесені нею витрати на дитину є регулярними.
Від відповідача надійшли додаткові пояснення, якими наполягав у задоволенні позову відмовити, та на підтвердження своїх доводів про усталеність почергового проживання дитини й пряме несення ним витрат на її утримання надав додаткові докази.
Від сторін надійшли заяви, за якими просили розглянути справу без їх участі, ухвалити рішення на наявних доказах.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, з 29.07.2016 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 16.12.2021 року було розірвано.
Від вказаного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 02.09.2016 року.
Судом встановлено, що дитина за домовленістю сторін проживає почергово з кожним із них, 3-4 дні тижня з одним, а решту з іншим. Зазначені обставини узгоджуються з даними в довідці приватного ліцею «ЕДЮКЕЙТЕР» № 01-52/394 від 05.12.2025 року, довідці ТОВ «Управляюча компанія Комфорт-Центр 2» № 28/25 від 19.12.2025 року про фактичне проживання дитини за адресою батька з вересня 2024 року, а також листуванням сторін у телефонних застосунках. 
Існування усталеного графіку почергового проживання дитини не заперечує і сама позивачка, однак стверджує при цьому, що дитина перебуває з нею 4 дні, а з батьком 3 дні на тиждень.
Судом також встановлено, що відповідач безпосередньо утримує дитину протягом періоду її проживання з ним та, окрім того, несе основні витрати на її утримання й розвиток.
Зокрема, відповідно до договору про надання освітніх послуг № 357 від 12 травня 2025 року, укладеного між відповідачем та Приватною організацією «Загальноосвітній навчальний заклад I-III ступеня ліцей «Едюкейтер» (код ЄДРПОУ 43172206), вартість навчання дитини у 2025-2026 навчальному році становить 25 650 грн на місяць. Навчання дитини у цьому ліцеї відповідач оплачує з 2023 року, що підтверджується також довідкою ліцею № 01-52/394 від 05 грудня 2025 року. Згідно із зазначеною довідкою, дитина перебуває у ліцеї щодня з понеділка по п`ятницю з 08:30 до 19:00 та забезпечується чотириразовим харчуванням, яке оплачується окремо на рахунок кейтерингової компанії ТОВ «Артишок ФудСервіс» і в середньому становить близько 7 400 грн на місяць. Оплату навчання та харчування здійснює відповідач, що підтверджується банківськими виписками.
Відповідач також оплачує відвідування дитиною спортивних і мистецьких занять та забезпечує її відпочинок і медичні потреби. Крім того, під час перебування дитини з ним відповідач несе поточні витрати на її одяг, дозвілля та інші повсякденні потреби, що підтверджується банківськими виписками.
Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживають позивач із дитиною, належить на праві власності відповідачу, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №360846502 від 04.01.2024 року. 
Відповідач у цій квартирі не проживає, надавши її для проживання позивача з дитиною, та повністю оплачує комунальні послуги за неї, що підтверджується відповідними платіжними документами. Для власного проживання відповідач придбав квартиру в місті Ірпінь Київської області за рахунок кредитних коштів, що підтверджується іпотечним договором № 271_0125 від 21 вересня 2023 року, укладеним строком на 20 років із щомісячним внеском у розмірі близько 21 000 грн. 
Судом встановлено, що під час перебування дитини з матір`ю поточні витрати на дитину несе й позивач, на підтвердження чого нею надано касові чеки та квитанції про придбання продуктів харчування, медикаментів, одягу та інших товарів. При цьому наведені обставини щодо несення відповідачем основних витрат на утримання та розвиток дитини позивачем по суті не спростовані.
Відповідно до положень статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Згідно зі статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц, провадження № 61-21318св18).
Тлумачення приписів статті 179 СК України дає підстави зазначити, що аліменти - це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. Під цільовим призначенням необхідно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
Одержання аліментів на дитину тим з батьків, з яким дитина не проживає, не відповідає її інтересам і не забезпечує розпорядження аліментами виключно за цільовим призначенням. Стягнення аліментів на утримання дитини, за умови, що дитина проживає з одним із батьків та перебуває на його утриманні, суперечить нормам статті 181 СК України, згідно з якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц та від 12 травня 2023 року у справі № 686/12480/22.
Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19 (провадження № 61-11986св20) зазначив, що обов`язковою умовою для стягнення аліментів на дитину на користь одного з батьків є факт проживання з ним самої дитини, на утримання якої і стягуються аліменти.
Верховний Суд неодноразово підкреслював можливість застосування моделі спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини в помешканні кожного з батьків (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 04 жовтня 2023 року у справі № 208/4667/20, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20 та від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19).
Застосовуючи наведені норми та висновки до встановлених обставин, суд виходить із того, що дитина проживає почергово з обома батьками за їх спільною домовленістю, а отже витрати на її утримання розподіляються на обох батьків. 
Твердження позивача про те, що дитина перебуває з нею 4 дні, а з батьком 3 дні на тиждень, належними доказами не підтверджене. До того ж точне співвідношення часу не має вирішального значення, оскільки за різних обставин загальний час перебування дитини з кожним із батьків може змінюватися в той чи інший бік, залишаючись приблизно рівним. 
Істотним у даному випадку є те, що дитина перебуває з кожним із батьків почергово й протягом співмірних періодів, а кожен із батьків безпосередньо забезпечує дитину протягом свого періоду. 
Те, що дитина щоденно перебуває у ліцеї, який є сталим осередком її повсякденного життя, навчання й розвитку, та фактично проживає за місцем кожного з батьків у відповідний період, свідчить про усталений уклад почергового проживання дитини, а не про порядок спілкування з нею чи реалізацію лише права на побачення. 
Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. 
У цій справі між сторонами склався фактичний уклад почергового проживання дитини, за якого кожен із батьків безпосередньо забезпечує дитину протягом періоду її проживання з ним. Цей уклад діє на постійній основі та не має епізодичного чи тимчасового характеру.
Так само витрати, які відповідач несе на утримання та розвиток дитини, є не разовими, а систематичними й тривалими: оплата навчання у ліцеї здійснюється щомісячно з 2023 року, що підтверджується договором про надання освітніх послуг та довідкою ліцею; оплата харчування, спортивних і мистецьких занять, а також поточних потреб дитини здійснюється відповідачем регулярно, що підтверджується банківськими виписками за тривалий період; крім того, відповідач надав позивачу для проживання з дитиною власне житло та постійно оплачує його утримання.
Крім зазначеного, відповідач переказував кошти безпосередньо позивачу на утримання дитини, що підтверджується довідками про рух коштів за рахунками відповідача в АТ КБ «ПриватБанк» (за період 01.01.2019-03.03.2026) та АТ «Універсал Банк» (за період 20.03.2023 - 05.03.2026). 
Як вбачається із зазначених довідок, перекази здійснювалися відповідачем щомісячно, на регулярній основі, починаючи з січня 2021 року, тобто задовго до звернення позивача до суду, а їх загальна сума становить 967 149,19 грн. Наведені обставини позивачем належними та допустимими доказами не спростовані. Така участь відповідача в утриманні дитини не дає підстав для висновку про ухилення його від виконання цього обов`язку.
Доводи позивача про те, що участь відповідача в утриманні дитини має нестабільний та частковий характер і що відповідач почав активно брати участь у житті та утриманні дитини лише близько року тому, не знайшли підтвердження. Як встановлено вище, відповідач переказував позивачу кошти на утримання дитини починаючи з 2021 року, тобто задовго до пред`явлення позову. Зменшення сум переказів із 2023 року очевидно пов`язане з тим, що саме з 2023 року відповідач почав безпосередньо оплачувати освітні послуги для дитини у розмірі щонайменше 256 500 грн на рік, спрямувавши частину коштів на пряму оплату її потреб.
Таким чином, зменшення переказів не свідчить про зменшення участі відповідача в утриманні дитини, а відображає зміну форми такої участі з грошових переказів позивачу на безпосередню оплату потреб дитини.
Крім того, зазначені доводи не узгоджуються з первісною позицією позивача у позовній заяві, в якій вона зазначала, що дитина проживає разом із матір`ю, а відповідач участі в її утриманні не бере взагалі та від укладення договору про сплату аліментів ухиляється, тоді як надалі у відповіді на відзив існування усталеного графіку почергового проживання дитини позивач визнала, а несення відповідачем основних витрат на утримання дитини по суті не спростувала.
За таких обставин у справі відсутній той із батьків, який проживає окремо від дитини у розумінні статті 181 СК України, оскільки обидва батьки безпосередньо забезпечують дитину під час її перебування з кожним із них. Відповідно, відсутня й обов`язкова умова для стягнення аліментів на користь позивача - постійне проживання дитини разом із нею та перебування дитини виключно на її утриманні.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Заявивши позов про стягнення аліментів, позивач не довела ні того, що дитина перебуває виключно на її утриманні, ні того, що за наявного укладу проживання та утримання дитини її потреби не забезпечуються або забезпечуються неналежно. 
Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що потреби дитини забезпечуються, а основні витрати на її утримання й розвиток несе відповідач, який, окрім безпосереднього утримання дитини в період її проживання з ним, надає житло для проживання дитини з позивачем. 
За таких обставин підстав вважати, що відповідач ухиляється від утримання дитини, немає, а право дитини на утримання не є порушеним. Те, що позивач у період проживання дитини з нею несе певні витрати на дитину, не змінює наведеного висновку з урахуванням статті 141 СК України, яка встановлює рівні обов`язки батьків щодо дитини незалежно від того, з ким із них вона проживає.
Стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким дитина постійно не проживає, не відповідало б цільовому призначенню аліментів як коштів, що є власністю дитини та використовуються на забезпечення її потреб. За обставин, коли потреби дитини забезпечуються, а переважну більшість витрат на її утримання й розвиток несе відповідач, присудження аліментів не покращило б становища дитини.
В усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини). У Резолюції 2079 (2015) «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» Парламентська Асамблея Ради Європи наголосила на необхідності забезпечення можливості спільної батьківської опіки над дітьми в їхніх найкращих інтересах.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання.
З огляду на викладене, оскільки дитина проживає почергово з обома батьками, а її потреби забезпечуються, при цьому основні витрати на утримання та розвиток дитини несе відповідач, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Відмова в задоволенні позову за наявних обставин не позбавляє дитину права на утримання та не перешкоджає позивачу звернутися до суду з відповідним позовом у майбутньому в разі зміни обставин, що були предметом дослідження у цій справі.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідача надано копію договору про надання правової допомоги №17-11/25 від 17 листопада 2025 року, укладеного між адвокатом Кузьміним Денисом Леонідовичем та відповідачем, та копію акта приймання-передачі наданих послуг від 02 червня 2026 року. Згідно із зазначеними доказами адвокатом надано відповідачу правову допомогу у справі №759/26312/25, що включала надання первинної консультації щодо підстав та способу захисту прав відповідача, збір доказів, формування правової позиції у справі (правовий аналіз документів, вивчення нормативно-правових актів у сфері спірних правовідносин, огляд та аналіз судової практики), підготовку та подання до суду відзиву, а також роз`яснення з правових питань у процесі розгляду справи. Вартість правової допомоги за договором є фіксованою і становить 38 000 грн.
За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Тому передбачена договором сплата правової допомоги після закінчення розгляду справи в суді першої інстанції не перешкоджає розподілу цих витрат.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з позивача на користь відповідача 15 000 грн витрат на професійну правову (правничу) допомогу.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 12, 76-83, 89, 133, 137, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Можливість отримати інформацію щодо справи, учасники справи мають на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Веб-адреса сторінки: http://sv.ki.court.gov.ua.

Головуючий Сенько М.Ф.