Справа № 462/8806/24      Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.  
Провадження № 22-ц/811/3522/25     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 травня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання - Федчун Н. С.,
з участю - позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки - адвоката Станько І. Я., відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Данчак Т. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Станько Іриною Ярославівною , на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити його батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Позов мотивовано тим, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем, від якого у них є двоє спільних дітей. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18 березня 2022 року шлюб між ними розірвано, а рішенням цього ж суду від 09 грудня 2022 року визначено місце проживання дітей разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 . Діти проживають окремо від відповідача більше 3 років, з яких півтора року відповідач проживає за межами України та не бере участі у вихованні дітей. Окрім того, під час їхнього проживання, він поводив себе із дітьми грубо та агресивно, систематично влаштовував скандали, вживав нецензурну лексику, застосовував фізичне насильство щодо сина, через, що впродовж 2014 - 2022 років вона 5 разів зверталась із заявами у правоохоронні органи. 27 червня 2022 року постановою Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП, а 16 листопада 2022 року щодо нього винесено терміновий заборонний припис. Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 24 січня 2023 року останнього визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, а постановою від 20 травня 2024 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10 червня 2024 року, його визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства щодо сина ОСОБА_2 , під час якого він вдарив його по голові долонею лівої руки. Також постановою Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2024 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства щодо сина ОСОБА_2 , однак провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. За наведеного, поведінка ОСОБА_2 негативно впливає на її емоційний стан та стан дітей, через що з 17 лютого 2022 року вони отримують послуги психолога у Львівському міському центрі соціальних послуг та реабілітації «Джерело». Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 576 від 18 липня 2024 року ОСОБА_2 заборонено спілкуватись із сином. За весь час окремого проживання ОСОБА_2 не цікавився дітьми, не намагався брати участь у їхньому вихованні, не робив жодних спроб налагодити відносини, не приходив у садок чи школу, не був на батьківських зборах та жодним чином не брав участь у шкільному та позашкільному житті дітей. Також відповідач перешкоджав проведенню операції по видаленню аденоїдів сину ОСОБА_2 , телефонуючи в органи опіки, поліцію та лікарню. За наведеного, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дітей, ображає та принижує їх, регулярно вчиняє щодо них домашнє насильство, зважаючи на інтереси дітей, просила вказаний позов задовольнити.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради (далі - Залізнична РА ЛМР) про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши у жовтні 2025 року апеляційну скаргу, яка підписана представником Станько І. Я. , в якій просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Мотивуючи апеляційну скаргу вказує, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги доводи позивачки про вчинення домашнього насильства відносно дітей. Зокрема, суд зазначив, що позивачкою не надано достатніх та переконливих доказів, які б характеризували особистість батька, як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного стану. Проте, судом не взято до уваги рішення про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо свого малолітнього сина в присутності малолітньої доньки, а також те, що відповідачем вчинялося домашнє насильство і по відношенню до самої позивачки. Згідно листа ЛРУП від 07 лютого 2022 року № С-6/аз/38/01 - 22, який міститься в матеріалах справи, в період 2015 - 2022 років позивачка п`ять разів зверталася до правоохоронних органів із заявами щодо жорстокого та агресивного поводження свого колишнього чоловіка - відповідача у справі. Звертає увагу й на те, що судами, при розгляді справ про адміністративне правопорушення, вже була надана належна оцінка рівню реальної загрози життю та здоров`ю, в результаті чого були винесені постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП. Наведене свідчить про шкідливу поведінку відповідача, яка полягає у систематичному завданні шкоди психічному, фізичному та моральному здоров`ю дітей. Позивачка, як законний представник та матір своїх дітей, з метою захисту їхнього фізичного, морального та психічного здоров`я вживає необхідних заходів. Тобто, якщо би будь-які інші особи вчиняли такі ж самі дії по відношенню до її дітей, вона б їх захищала. Тому, висновки суду про те, що звернення позивачки з вказаним позовом зумовлена наявністю особистих непорозумінь із колишнім чоловіком є абсурдними та необґрунтованими. Не відповідають дійсності і висновки суду першої інстанції, що діти зберігають певні позитивні почуття та мають з батьком емоційний зв`язок, адже з письмових доказів, пояснень свідків убачається протилежне. Малолітні діти у судовому засіданні надали суду пояснення, в яких зазначили, що батько - відповідач у справі, часто обзиває матір, позивачку у справі, нецензурними словами, принижує її, що є для них дуже неприємним. А малолітній син ОСОБА_2 зазначив, що не має бажання бачитися, розмовляти та підтримувати зв`язки із батьком. Звертає увагу й на те, що судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітніх дітей. Також, суд поверхнево та неповно надав оцінку показам свідків, що, на думку заявника, викривило обставини справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, осіб, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дітьми сторін у справі.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 березня 2022 року шлюб між сторонами розірвано.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 грудня 2022 року визначено місце проживання дітей разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 .
З інформації, наданої ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області вбачається, що в період з 2014 року по 2022 рік мали місце 5 звернень позивачки щодо вчинення відносно неї відповідачем протиправних дій.
16 листопада 2022 року винесено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_2 , у зв`язку із тим, що він вчинив психологічне домашнє насильство щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_5 . Припис винесено строком на 9 діб і зобов`язано останнього залишити місце проживання постраждалої особи, заборонено вхід та перебування в місці проживання постраждалої особи, заборонено контактувати з потерпілою особою.
Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 24 січня 2023 року ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, а саме за вчинення сімейного насильства щодо колишньої дружини - позивачки ОСОБА_5 .
Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2024 року, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10 червня 2024 року, ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, а саме за вчинення фізичного насильства щодо сина ОСОБА_2 .
Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 13 червня 2024 року, ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, а саме за вчинення фізичного насильства щодо сина ОСОБА_2 .
Однак, постановою Львівського апеляційного суду від 16 липня 2024 року вказану постанову скасовано, матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_2 повернуто до органів поліції для доопрацювання.
В подальшому, постановою Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2024 року вказану справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, що є нереабілітуючою обставиною.
З характеристики учня 4-Б класу початкової школи «Арніка» вбачається, що ОСОБА_2 , навчався у школі з першого класу. Має навчальні досягнення середнього рівня. Мама приділяє належну увагу вихованню сина. З батьком дитини було спілкування в телефонному режимі.
З характеристики учня 6-А класу ЗЗСО № 55 м. Львова вбачається, що ОСОБА_2 , навчається у школі з 2023 року. Має оцінки середнього і достатнього рівня. Мати спілкується з класним керівником та вчителями, батько контакту зі школою не підтримує, з класним керівником та вчителями не спілкується.
Згідно із характеристикою учениці 2-Б класу початкової школи «Арніка» ОСОБА_4 , навчається у школі з першого класу. Має навчальні досягнення достатнього рівня. Має добрий загальний розвиток. Мама приділяє належну увагу вихованню доньки. З батьком дитини не знайомі.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що є працівником Львівського міського центру соціальних послуг та реабілітації «Джерело». З 2021 року - з часу розірвання шлюбу позивачка звернулась до них за допомогою психолога. Син ОСОБА_2 був дуже напружений та нервовий, мав нервовий тік. Коли мама та діти почали жити окремо від відповідача, діти заспокоїлись, у сина зникли проблеми. Однак малолітній ОСОБА_2 не хотів спілкуватись із батьком та не знаходив спільну мову із ним. Також вона знає про наявність конфлікту між сторонами з приводу виховання дітей. Так, батько заперечував щодо проведення операції з видалення аденоїдів у сина та відвідування сином гуртка бойового гопака.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що тривалий час товаришує із позивачкою. Декілька разів за часів одруження також бачила колишнього чоловіка позивачки ОСОБА_2 . Вона завжди сприймала його як спокійного чоловіка, однак у 2021 році між сторонами почали виникати конфлікти, а тому ОСОБА_1 вирішила звернутись до суду із позовом про розлучення. Одного дня вона перебувала в салоні краси у позивачкою і туди прийшов відповідач та влаштував скандал, під час якого перевернув речі та стільці. Тоді вона побачила прояв агресії з його боку. Також, одного вечора вона прийшла в гості до ОСОБА_1 та почула, як батько зателефонував сину і під час розмови почав висловлюватись нецензурними словами на адресу позивачки.
З консультації дитячого психіатра вбачається, що 07 вересня 2022 року було звернення з приводу імпульсивності, вибуховості та покліпування очима ОСОБА_2 .
З довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 07 березня 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 , перетнув кордон України на виїзд 05 липня 2024 року.
Розпорядження Залізничної РА ЛМР від 18 липня 2024 року № 576 ОСОБА_2 встановлено дні побачень із ОСОБА_4 , кожна субота, неділя (почергово) з 12 год 00 хв. до 18 год 00 хв. В присутності матері дитини - ОСОБА_5 , а також припинено спілкування ОСОБА_2 з його малолітнім сином ОСОБА_2 , у зв`язку із тим, що його визнано винним у вчиненні щодо нього домашнього насильства.
З висновку Залізничної РА ЛМР від 20 травня 2025 року № 260001-вих.73435, вбачається, що з метою захисту прав та законних інтересів дітей, було вирішено за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , із врахуванням незацікавленості батька до вирішення питання позбавлення його батьківських прав, вчиненням домашнього насильства відносно сина, відсутністю позитивного психоемоційного контакту батька з дітьми, обставин, які підтверджують про його небажання змінити свою поведінку, відсутності з його сторони активних дій щодо участі у вихованні дітей, тобто в ухиленні від виконання своїх батьківських обов`язків.
Представники третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради у судових засіданнях в судах обох інстанцій позов підтримали, пояснили, що Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради було надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітніх дітей, який вони підтримують. При цьому зазначили, що відповідач на засіданні комісії присутній не був, хоча належним чином був повідомлений про засідання через додаток Вайбер. Про засідання була повідомлена і його представник, однак остання також не з`явилась. На засіданні комісії мати повідомила, що батько постійно здійснює провокації, застосовує щодо неї агресію та насильство, свідками якого іноді були діти. Внаслідок конфліктів мати була змушена звернутись до Львівського міського центру соціальних послуг та реабілітації «Джерело» за допомогою психолога. Малолітній ОСОБА_2 не бажає спілкуватись із батьком та не заперечує щодо позбавлення його батька батьківських прав щодо нього. Малолітня ОСОБА_4 повідомила, що спілкується із батьком рідко, останній деколи передає їй подарунки, чіткої думки щодо позбавлення батька батьківських прав щодо неї не висловила. Однак враховуючи те, що батько неодноразово притягався до відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, у останнього станом на 20 січня 2025 року наявна заборгованість по аліментах у розмірі 10 100,50 грн, а також зважаючи на те, що відповідач проживає за межами України, жодної допомоги та підтримки не здійснює, вихованням дітей займається лише матір, а тому, взявши до уваги відсутність зі сторони відповідача активних дій щодо участі у вихованні дітей, його незацікавленість у вирішенні питання позбавлення батьківських прав, відсутність у нього позитивного психоемційного контакту з дітьми, вчинення насильства відносно сина, вони дійшли висновку про доцільність позбавлення останнього батьківських прав щодо дітей.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.
У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка як підставу для позбавлення батьківських прав зазначала пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей.
Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дітей, суд першої інстанції виходив з такого.
Озвучена у судовому засіданні думка дитини є важливою, однак така не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї, а тому не може бути визначальною і не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав у спірному випадку має на меті забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Вважав, що у даній справі думка дітей не є вирішальною, оскільки на сприйняття дітей значною мірою впливає конфлікт між батьками та в силу свого віку вони не можуть відсторонитись від нього, а намагаються зайняти сторону одного із батьків. 
Виникнення заборгованості по аліментах, яка періодично погашається, не є безумовним свідченням небажання батька дитини приймати участі у їх утриманні і вихованні. 
Також, досліджені у судовому засіданні постанови суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї за обставин, що в них наведені, не містять даних про реальну загрозу для дітей з боку відповідача, а у більшій мірі свідчить про бажання позивачки вирішити таким чином особистісні непорозуміння із ним.
ОСОБА_2 заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей, намагається налагодити спілкування з ним, тому суд першої інстанції врахував бажання батька спілкуватися з дітьми, те, що батько заперечує проти позову про позбавлення батьківських прав й бажає брати участь у їх вихованні.
Таким чином, дослідивши обставини справи суд дійшов висновку, що у судовому засіданні позивач не довела та не надала суду доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків, а також достатніх та переконливих доказів жорстокого поводження відповідача з дітьми, що характеризують особливості батька, як особи, що становить реальну загрозу для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку.
Із врахуванням наведеного, а також того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, в той же час, як позбавлення батьківських прав батька, який не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись та бачитись з дітьми, не втратив інтересу до них, вчиняє дії для відновлення довірливих відносин із ними, не відповідатиме інтересам дітей, тому суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, зважаючи на таке. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 звертав увагу, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи.
Також у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 Верховний Суд вказав, що лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.
У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки, виходив із того, що відповідач нехтує потребами своєї дочки, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. Він не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування за нею, не спростував, що свідомо нехтував обов`язками батька щодо дочки. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
Суд першої інстанції не врахував, що саме лише заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позову.
Національним законом визначено, що саме орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дітей, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).
У справі, яка переглядається, орган опіки та піклування надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо сина та дочки через незацікавленість батька до вирішення питання позбавлення його батьківських прав, вчинення ним домашнього насильства відносно сина, відсутністю позитивного психоемоційного контакту батька з дітьми, наявність обставин, які підтверджують про його небажання змінити свою поведінку, відсутності з його сторони активних дій щодо участі у вихованні дітей, тобто через ухилення останнього від виконання батьківських обов`язків з виховання дітей.
У вказаному висновку зазначено, що відповідач на засіданні комісії присутній не був, хоча належним чином був повідомлений про засідання через додаток Вайбер. Про засідання була повідомлена і його представник, однак остання також не з`явилась. На засіданні комісії мати повідомила, що батько постійно здійснює провокації, застосовує щодо неї агресію та насильство, свідками якого іноді були діти. Внаслідок конфліктів мати була змушена звернутись до Львівського міського центру соціальних послуг та реабілітації «Джерело» за допомогою психолога. Малолітній ОСОБА_2 не бажає спілкуватись із батьком та не заперечує щодо позбавлення його батька батьківських прав щодо нього. 
Малолітня ОСОБА_4 повідомила, що спілкується із батьком рідко, останній деколи передає їй подарунки, чіткої думки щодо позбавлення батька батьківських прав щодо неї не висловила. 
Розпорядження Залізничної РА ЛМР від 18 липня 2024 року № 576 ОСОБА_2 встановлено дні побачень із ОСОБА_4 , кожна субота, неділя (почергово) з 12 год 00 хв. до 18 год 00 хв. в присутності матері дитини - ОСОБА_5 , а також припинено спілкування ОСОБА_2 з його малолітнім сином ОСОБА_2 , у зв`язку із тим, що його визнано винним у вчиненні щодо нього домашнього насильства.
Тому, враховуючи те, що батько неодноразово притягався до відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, у останнього станом на 20 січня 2025 року наявна заборгованість по аліментах у розмірі 10 100,50 грн, а також зважаючи на те, що відповідач проживає за межами України, жодної допомоги та підтримки не здійснює, вихованням дітей займається лише матір, а тому, взявши до уваги відсутність зі сторони відповідача активних дій щодо участі у вихованні дітей, його незацікавленість у вирішенні питання позбавлення батьківських прав, відсутність у нього позитивного психоемційного контакту з дітьми, вчинення насильства відносно сина, вони дійшли висновку про доцільність позбавлення останнього батьківських прав щодо дітей.
Висновок органу опіки та піклування колегія суддів вважає достатньо вмотивованим, оскільки такий ґрунтується на всебічно з`ясованих органом опіки та піклування обставинах життя та побуту як позивача і дітей, так і відповідача, наданий з врахуванням думки всіх учасників спірних відносин, в тому числі і дітей, право яких бути вислуханими гарантується статтею 171 СК України, та які в силу віку і розвитку вже здатні сформувати саме своє ставлення щодо спору. У цьому зв`язку, колегія суддів визнає неприйнятими мотиви суду першої інстанції в частині необґрунтованості висновку органу опіки та піклування.
Суд першої інстанції не надав вказаним обставинам належної оцінки, зокрема, не врахував, що за наявними в матеріалах справи доказами відповідач не піклується про навчання дітей і не цікавиться таким, висловлюючи заперечення проти захоплення сина бойовим гопаком проявляє неповагу до внутрішнього світу дитини та заперечує створення умов для підтримання такого, а вчиняючи домашнє насильство, як щодо сина, так і щодо матері дітей, відповідач своєю винною поведінкою проявляє неповагу до їх гідності, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі.
Не враховано судом першої інстанції і те, що протягом останні майже двох років відповідач виїхав за кордон, і з того часу до України не повертався. Суд не врахував відсутність протягом цього часу будь-яких особистих відносин між дітьми та батьком, що є найважливішою складовою поняття «сімейне життя». Отже, протягом тривалого часу, враховуючи вік дітей, батько не бере участі у їх житті, що підтверджує відсутність між батьком та дітьми емоційного чи духовного зв`язку.
Посилаючись на те, що заборгованість з аліментів погашається, суд першої інстанції залишили поза увагою, що у серпні, жовтні, листопаді, грудні 2022 року, березні, травні, серпні 2023 року, відповідач взагалі не сплачував аліменти на дітей. Заборгованість частково погашав у інші місяці, однак, навіть на час розгляду цієї справи в суді станом на 20 січня 2025 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплаті аліментів становить 10 100,05 грн.
В матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідач вчиняв будь-які активні дії для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків із 2024 року по даний час.
Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, колегія суддів розцінює як винну поведінку відповідача, його свідоме ухилення від виховання дітей, нехтування ним своїми обов`язками.
Враховуючи поведінку батька щодо дітей та їх матері, колегія суддів доходить висновку про те, що інтереси дітей в цьому випадку превалюють над інтересом батька, який на засідання органу опіки та піклування не з`являвся, останнім припинено спілкування ОСОБА_2 з його малолітнім сином ОСОБА_2 , у зв`язку із тим, що його визнано винним у вчиненні щодо нього домашнього насильства, і такий за поновленням цього спілкування до органу опіки та піклування не звертався, а за час існування судового спору дієвих кроків до поновлення стосунків з дітьми не здійснив, доказів про таке, чи на спростування пояснень позивачки і дітей не подав. Тому, за встановлених судом обставин справи, колегія суддів вважає, що зберегти особисті стосунки між відповідачем та дітьми неможливо, як і не доречно відновлювати сімейні стосунки між ними. Адже у якнайкращих інтересах дітей буде забезпечення їх розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним, тобто у сім`ї з матір`ю, де вони і проживають. 
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
При вирішенні спору про позбавлення батьківських прав основним для суду мають бути якнайкращі інтереси дитини, а також те, що між інтересами дитини та інтересами батька повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Вказані обставини дають підстави для висновку про наявність підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто вжиття крайнього заходу, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісного батька.
Отже, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, зроблені з порушенням норм процесуального права, а саме надано невірну оцінку доказам по справі.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав (частина перша статті 168 СК України, частина перша-друга статті 169 СК України). В той же час поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом.
Колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 50 Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо судочинства, дружнього дитині, до всіх процесуальних дій, у яких беруть участь діти, має застосовуватись принцип невідкладності задля отримання швидкої відповіді і якнайкращого захисту інтересів дитини, з повагою принципу верховенства права.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням доводів апеляційної скарги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, необхідності дотримання розумних строків розгляду справи, яка стосується інтересів дитини, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін, а також найкращих інтересів дитини, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскарженого судового рішення, яке не може вважатися законним та обґрунтованим, та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1 211 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 816 грн 80 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Станько Іриною Ярославівною , задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав, задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (зареєстрованого: АДРЕСА_2 ) батьківських прав відносно сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 211 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 816 грн 80 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич