Справа № 139/907/25
Провадження № 22-ц/801/1425/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Тучинська Н. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року	Справа № 139/907/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2026 року у цивільній справі Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалила суддя Тучинська Н. В.,
Рішення ухвалено у відсутності сторін у с-щі Муровані Курилівці, 
Повний текст рішення складено 21 січня 2026 року,

Встановив:
У грудні 2025 року АТ «ТАСКОМБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 лютого 2024 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було підписано угоду про надання кредиту «Кредит готівкою» № 6535 на укладення договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту «Sportbank». 
Кредитодавець обов`язки за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредитні кошті в сумі 7000,00 грн. Позичальник же свої зобов`язання з повернення кредиту та відсотків належним чином не виконує.
У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6535 від 14 лютого 2024 року, що в частині тіла кредиту та процентів станом на 02 вересня 2025 року становить 38 433,16 грн., в т.ч.: заборгованість по тілу кредиту (в т. ч. прострочена) – 7000,00 грн.; заборгованість за процентами (в т. ч. прострочена) – 31 433,16 грн. Також просив стягнути з відповідача на свою користь понесенні судові витрати. 
Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2026 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за кредитним договором № 6535 від 14 лютого 2024 року у розмірі 38 433,16 грн. та судові витрати в сумі 2422,40 грн., а всього 40 855,56 грн. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що у матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи відносно видачі кредиту та його часткового погашення, а тому немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці є правильними. 
Крім того, публічна пропозиція АТ «ТАСКОМБАНК», яка наявна у матеріалах справи, не містить підпису позичальника, а відтак не може розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Відтак кошти, котрі відповідач вносив протягом строку дії договору, мали бути спрямовані на погашення заборгованості тіла кредиту, а не на погашення відсотків, котрі не були узгодженні. 
Також, відповідач вважає, що не можна вважати складовою частиною кредитного договору витяг з Тарифів банку, оскільки вони також не містять підпису позичальника, анкета № 816425 не містить даних про отримання відповідачем кредиту в тих розмірах, що заявляє позивач, не визначено кредитний ліміт, відсоткову ставку та строки нарахування штрафів та пені. 
ОСОБА_1 зазначає, що кредитний договір містить вочевидь несправедливі умови, а позивач як фінансова установа, скориставшись його необізнаністю, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи вимоги діючого законодавства спонукало його на укладення договору позики на вкрай невигідних умовах. 
Також позивачем не вжито заходів досудового врегулювання спору, оскільки у даній справі відбувається дострокове погашення заборгованості.
Позивач АТ «ТАСКОМБАНК» у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надав. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 лютого 2024 року між Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було підписано угоду про надання кредиту «Кредит готівкою» № 6535 на укладення договору про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових та інших послуг в межах проекту «Sportbank». Відповідно до п. 1.1. угоди сторони підтверджують, що правовою основою для укладання цієї угоди є договір про відкриття поточного рахунку та видачу платіжної картки, надання банківських, фінансових, та інших послуг в межах проєкту «Sportbank», що укладений між сторонами, до якого укладається ця угода про надання кредиту «Кредит готівкою» (далі разом «основний договір» та ця угода являються кредитним договором про надання кредиту «Кредит готівкою»). Клієнт підтверджує, що до підписання цієї угоди, він ознайомився, зокрема, з інформацією щодо порядку та умов отримання кредиту «Кредит готівкою» (в т.ч. з інформацією, яка міститься в Паспорті споживчого кредиту «Кредит готівкою», що вказана в ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», з умовами Публічної пропозиції, яка доступна йому для ознайомлення та розміщена на сайті банку https://tascombank.ua/ та Лендинговому сайті https://sportbank.ua (п. 1.3.).
Відповідно до п. 2.1. угоди банк надає клієнту кредит на умовах передбачених кредитним договором про надання кредиту «Кредит готівкою», а клієнт зобов`язується використати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору про надання кредиту «Кредит готівкою» та повернути банку кредит у терміни, встановлені кредитним договором про надання кредиту «Кредит готівкою». Сума кредиту становить 7000,00 грн. (п. 2.2.); строк кредиту 24 місяці, з кінцевим терміном повернення 14 лютого 2026 року (п. 2.4.); орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення кредитного договору про надання кредиту «Кредит готівкою» складає 1216,44% річних (п. 2.6.); орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення кредитного договору про надання кредиту «Кредит готівкою» складає 47 627,06 грн. (п. 2.7.); кошти кредиту надаються банком у безготівковій формі шляхом їх перерахування протягом 3-х робочих днів з моменту укладення цієї угоди у розмірі 7000,00 грн. на поточний рахунок клієнта НОМЕР_1 (п. 3.1.); ця угода вважається укладеною з дати її підписання сторонами, зі сторони банку шляхом використання електронного підпису у вигляді аналогу власноручного підпису та печатки банку (п. 8.2.).
Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого в електронному документі до позову, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 6535 від 14 лютого 2024 року складає 38 43316 грн., в тому числі: 7000,00 грн. – основний борг, 31 433,16 грн. – заборгованість за відсотками.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням встановлених обставин у справі вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» щодо стягнення із ОСОБА_1 суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7000,00 грн., заборгованості за процентами в розмірі 31 433,16 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З матеріалів справи вбачається, що угода про надання кредиту «Кредит готівкою» № 6535 від 14 лютого 2024 року відповідачем ОСОБА_1 укладена шляхом його підписання разом з додатками удосконаленим електронним підписом, про що свідчить відповідна відмітка «Підписано УЕП 14.02.2024 року, 12 год 18хв / ОСОБА_1 /, перевіряється за допомогою відкритого ключа клієнта № MFYwEAYHKoZIzj0CAQYFK4EEAAoDQgAETivb2t1N7KhaWJqmVKm8t3OyIaPGp4dnJT7zM/ZJn05JzCQGXNhl+kepylH1mqi4qopAsCt1pGy5nuqpXi2Y9w==».
З урахуванням наведеного, апеляційний суд зазначає, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою електронного підпису, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківський рахунок, який відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення кредитного договору. 
Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги щодо неукладеності договору чи не погодження його умов є безпідставними та підлягають відхиленню.
Неспроможними є і доводи відповідача про відсутність первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредитних коштів та їх часткового погашення, а відтак – про неможливість вважати правильними розмір заборгованості, а також суми процентів, зазначені у розрахунку заборгованості та відповідній довідці.
Дійсно, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно з пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Зазначений висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16, від 27 лютого 2025 року у справі № 522/18779/15.
Апеляційний суд наголошує, що позивачем – АТ «ТАСКОМБАНК» – до суду першої інстанції надано виписку по особовому рахунку за кредитним договором № 6535 відповідача ОСОБА_1 (рахунок у гривні НОМЕР_1 ) за період з 14 лютого 2024 року по 02 вересня 2025 року, яка підтверджує факт отримання відповідачем кредитних коштів, їх використання, а також рух коштів за кредитним рахунком.
Таким чином, наявна у матеріалах справи виписка по особовому рахунку позичальника, яка є первинним бухгалтерським документом, підтверджує факт видачі кредиту, його розмір, а також наявність і розмір заборгованості, відображеної у розрахунку позивача. При цьому відповідач не подав жодного належного та допустимого доказу на спростування зазначених обставин, зокрема власного контррозрахунку заборгованості, чи доказів на підтвердження виконання ним умов кредитного договору.
Колегія суддів вважає, що така процесуальна поведінка відповідача, яка полягає у безпідставному запереченні факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, не відповідає засадам добросовісності, чесності, відкритості та поваги до інших учасників судового процесу і суду. Така поведінка не спрямована на сприяння суду у своєчасному, всебічному, повному й об`єктивному з`ясуванні всіх обставин справи та справедливому вирішенні спору, а свідчить про намагання відповідача уникнути виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем.
Заперечення відповідача щодо несправедливості умов кредитного договору та неспівмірності розміру відсотків, судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки при його укладенні відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклав цей договір, підписавши його без будь-яких застережень, та користувався отриманими коштами.
Підписанням угоди про надання кредиту «Кредит готівкою» №6535 від 14 лютого 2024 року ОСОБА_1 підтвердив свою згоду з умовами такого кредитного договору, у тому числі:
- сумою кредиту 7000,00 грн;
- строком кредиту у 24 місяці, з кінцевим терміном повернення 14 лютого 2026 року; 
- пільговою процентною ставкою 290 % річних від суми кредиту, що застосовується в період строку кредиту, зазначеного в п. 2.4 угоди та звичайною процентна ставка — 0.81 % на день (291.60 % річних) від суми простроченого кредиту, що застосовується в період прострочення та нараховується як плата за кредит, відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України;
- порядком нарахування процентів, котрі обчислюються, виходячи з 30 календарних днів у місяці та 360 днів у році (метод нарахування 30/360). Нарахування процентів здійснюється з дня видачі кредиту по день, що передує дню його повернення;
- орієнтовною реальною річною процентною ставку на дату укладення кредитного договору про надання кредиту «Кредит готівкою» складає 1216.44 % річних; та орієнтовною загальною вартістю кредиту на дату укладення кредитного договору про надання кредиту «Кредит готівкою» складає 47 627,06 грн.
Також позичальник засвідчив, що ознайомився з графіком платежів, що є додатком № 1 до цієї угоди та відповідно до якого сума щомісячного платежу складає: 1642,74 грн. Загально 24 платежі на суму 47 627,06 грн. за 731 день користування кредитними коштами.
При цьому положення укладеного відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору № 6535 від 14 лютого 2024 року є чіткими, конкретно визначеними та такими, що не допускають подвійного тлумачення.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України та вказано, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування певних підстав.
Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили саме такі умови кредитного договору, підтвердивши свою згоду на такі умови своїми підписами.
У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. А тому, враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із позивачем, якщо дійсно вважав встановлений розмір відсотків за користування коштами чи інші умови договору несправедливими, натомість ОСОБА_1 погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень.
Підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 засвідчив, що погоджується на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, а тому така позиція відповідача розцінюється як спроба уникнення відповідальності за взяті на себе зобов`язання.
За таких обставин, з урахуванням того, що кредитні кошти були фактично отримані та використані відповідачем, з умовами щодо сплати процентів за користування кредитом у визначених договором термін та розмірі позичальник ОСОБА_1 погодився, однак у добровільному порядку такі умови не виконав: проценти у визначеному розмірі та у визначений термін не сплатив в повному обсязі, чим допустив заборгованість зі сплати процентів по діючому кредитному договору, яка підлягає до стягнення.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не вжито заходів досудового врегулювання спору, оскільки у даній справі відбувається дострокове погашення заборгованості.
Пунктом 3.5 кредитного договору встановлено, що у разі затримання клієнтом сплати кредиту (або частини) та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, банк має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі. Вимога надсилається клієнту у вигляді електронного листа узгодженими каналами зв`язку. Моментом отримання клієнтом повідомлення є момент отримання банком електронного підтвердження про таке направлення.
Матеріали справи свідчать, що до позовної заяви позивачем долучено копію повідомлення-вимоги, адресованої ОСОБА_1 , а також докази її направлення 30 вересня 2025 року, тобто майже за три місяці до звернення до суду з цим позовом.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позивачем належним чином виконано передбачену пунктом 3.5 кредитного договору процедуру пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, а тому доводи апеляційної скарги про недотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору є безпідставними.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Вирішуючи питання судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, понесені ним в суді апеляційної інстанції судові витрати слід залишити за ним.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин