П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/30881/24	

Головуючий І інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 13.08.2025р.) у справі за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:
02.10.2024р. ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати протиправними дії відповідача, які завдали шкоду державі у сумі 13118,28 грн., а також зобов`язати відповідача повернути на користь позивача шкоду завдану державі у сумі 13 118,28 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що службовим розслідуванням було встановлено незаконне нарахування відповідачу премії в розмірі – 100 000 грн., а саме за квітень 2023р. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях на суму - 9333,34 грн., а також за травень 2023р. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях на суму - 9032,25 грн. Окрім цього, за квітень 2023р. та травень 2023р. із вказаних сум було надмірно сплачено податків на суму 5247,31 грн.
З метою досудового врегулювання спору, на адресу відповідача було спрямовано листи, однак жодної відповіді або повідомлення від відповідача на адресу ОТЦК не надійшло. Тому, позивач, посилаючись на Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» просить стягнути з відповідача надмірно сплачені кошти. 
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2025 року (ухваленим в порядку письмового (спрощеного) провадження) позов ІНФОРМАЦІЯ_3 - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 завдану шкоду в розмірі – 13 118,28 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач 11.09.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.08.2025р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
23.09.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Як вбачається з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 07.12.2023р. №551 «Про результати службового розслідування за фактом переплати грошового забезпечення у Військовій частині НОМЕР_1 », службовим розслідуванням встановлено, що відповідачу, помічнику командира батальйону з фінансово-економічної роботи-начальнику служби військової частини, старшому лейтенанту ОСОБА_1 було незаконно нараховано премію в розмірі 100 000 грн., а саме: за квітень 2023р. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях на суму 9333,34 грн. та за травень 2023р. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях на суму 9032,25 грн. Окрім цього, за квітень 2023р. та травень 2023р. із вказаних сум надмірно сплачено податків на суму 5247,31 грн., що складає всього 13188,28 грн.
Пунктом 1 цього наказу, зокрема, було наказано помічнику начальника центру з правової роботи-начальнику юридичної служби провести роботу щодо стягнення з ОСОБА_1 вказаних коштів.
А відповідно до п.2.1 вказаного наказу, в книгу обліку нестач ІНФОРМАЦІЯ_3 наказано занесено переплату грошового забезпечення у загальній сумі 13118,28 грн. на відповідача - колишнього помічника командира батальйону з фінансово-економічної роботи-начальнику служби Військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_1 .
Далі, ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу відповідача ОСОБА_1 були направлені повідомлення з проханням повернути надмірно сплачені кошти у добровільному порядку.
Однак, ці листи були залишені відповідачем без відповіді.
З метою стягнення з відповідача переплати грошового забезпечення позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, наявності достатніх підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 завданої шкоди в розмірі – 13 118,28 грн. 
Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не може погодитися із висновками, наведеними судом 1-ї інстанції, та вважає їх необґрунтованими і передчасними, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як загально відомо, правове регулювання відносин між державою та громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження військової служби згідно із Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII
Так, як передбачено ч.1 ст.1 Закону №2232-XII, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України - є конституційним обов`язком громадян України.
У силу ст.2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до норм ч.ч.2-4 ст.2 Закону №2232-XII, проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або ж за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
У свою чергу, спеціальним законом, що здійснює правове регулювання відносин між державою та громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку стосовно захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-XII, що визначає також загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців
За визначенням, наведеним у ст.1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Частиною 1 ст.9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч.ч.2,3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення. 
При цьому, грошове забезпечення визначається в залежності від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Так, механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам регулює «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260).
Підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення, як це передбачено у п.3 розділу І Порядку №260, є: штат військової частини (установи, організації); накази про призначення на посаду та зарахування до списків особового складу військової частини, про вступ до виконання обов`язків за посадою, в тому числі тимчасово, про зарахування в розпорядження; накази про встановлення та виплату основних та додаткових видів грошового забезпечення; накази про присвоєння військових звань; грошовий атестат або довідка про грошові виплати (за винятком осіб, призваних (прийнятих) на військову службу за контрактом, у тому числі під час проходження строкової військової служби).
У силу п.8 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, що передбачені у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника). Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.
Згідно з п.9 розділу І Порядку №260, виплата грошового забезпечення за останніми займаними посадами зберігається за час відряджень, а також надання оплачуваних у відповідності до чинного законодавства України відпусток. 
Грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).
За змістом п.12 розділу І Порядку №260, військовослужбовцям, які тимчасово вибувають з військової частини зі збереженням грошового забезпечення за місцем служби, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, які мають постійний характер, виплачуються за весь період такого вибуття.
У п.13 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати, поверненню не підлягає, крім випадків повернення сум грошової допомоги (при звільненні з військової служби) у разі скасування наказу відповідного командира про звільнення військовослужбовця з військової служби відповідно до чинного законодавства України.
Таким чином, Порядком №260 зазначено, що грошове забезпечення, виплачене в розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, які діяли на дату виплати, поверненню не підлягає.
Пунктом п.15 розділу І Порядку №260 вказано, що грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток у відповідності до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби. 
Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або ж місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення, а також поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Водночас, відповідно до ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Суд зауважує, що позивач, посилаючись на п.15 розділу І Порядку №260, яким передбачено випадки за яких не виплачується грошове забезпечення позивачем, трактує його як повернення безпідставно набутих коштів, які в добровільному порядку нараховані самим позивачем.
У цьому контексті, варто зазначити, що відповідно до ст.127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування з заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця:
1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого, а також своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;
2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в п.п.3, 5, 6 ст.36 та п.п.1, 2 і 5 ст.40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;
3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (ст.136).
Підстави ж та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків врегульовані Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019р. №160-IX.
У розумінні положень п.4 ст.1 вказаного вище Закону, матеріальна відповідальність - це вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або ж незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
За п.5 ст.1 Закону №160-IX, прямою дійсною шкодою - є збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Як визначено ч.ч.2, 3, 4 ст.8 Закону №160-IX у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом 3 діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. 
В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач є винною особою та на нього поширюються норми Закону №160-IX під час отримання нарахованою роботодавцем (позивачем) на підставі відповідного наказу про виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення.
Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази видання позивачем наказу про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності позивача, в силу вимог ч.2 ст.8 Закону №160-ІХ. Не надано до суду і доказів того, що протягом 3 діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим, відповідним наказом було призначено розслідування для встановлення причин завдання відповідачем шкоди, її розміру та винних осіб.
Крім того, позивачем не надано належних та достатніх доказів проведення аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або рішення суду, якими встановлено причини завдання шкоди, її розмір та винна особа, і які, згідно з ч.4 ст.8 Закону №160-IX, виключають необхідність проведення розслідування для визначення встановлення всіх обставин завдання шкоди та винної особи.
Суд також враховує, що позивачем не надано жодного доказу щодо підписання відповідачем письмового зобов`язання про повну матеріальну відповідальність, відповідно до якого керуючись ч.1 ст.6 Закону №160-IX відповідач несе матеріальну відповідальність у повному розмірі у випадку встановлення факту завданої з його вини шкоди.
Таким чином, зважаючи на наведене, а також те, що позивачем не було дотримано вимоги ст.8 Закону №160-IX в частині проведення службового розслідування та притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, позовні вимоги є не обґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають.
Суд зауважує, що кошти були нараховані і виплачені позивачем самостійно, тобто на підставі чинного та діючого на час виплати коштів наказу командира військової частини.
Таким чином, отриману суму грошового забезпечення відповідачем у розмірі - 13118,28 грн. не можна, у даному випадку, вважати шкодою, завданою з вини працівника підприємству, установі, організації, яка відраховується з заробітної плати працівника у відповідності до п.3 ст.127 КЗпП України.
Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до с.1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата та платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або ж смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку та недобросовісності із боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом.
Так, Верховний Суд України у постанові від 02.07.2014р. у справі №6-91цс14 висловив позицію, згідно з якою, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абз.2 ч.1 ст.1215 ЦК за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.
Отже, з системного аналізу положень ст.ст.1212, 1215 ЦК України та наведеної вище правової позиції Верховного Суду України слідує, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави грошового забезпечення або якщо відпала підстава для його виплати, то платнику ці кошти поверненню не підлягають, крім випадків наявності рахункової помилки з боку платника та недобросовісності з боку набувача.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки виплата грошового забезпечення відповідачу фактично була проведена військовою частиною (ОТЦК) добровільно, відсутні підстави вважати нарахування цих сум внаслідок рахункової помилки військової частини, а також відсутня недобросовісність з боку набувача (відповідача) у нарахуванні коштів позивачем, тому відповідно, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Стосовно ж посилань позивача на те, що причинами переплати грошового забезпечення відповідача є нібито особиста недобросовісність відповідача (відсутність на службі без поважних причин одну добу і більше), то судова колегія ставиться до таких посилань критично, з огляду на наступне.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг передбачає «Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (затв. Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV).
Статтею 4 Дисциплінарного статуту передбачено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції і законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності в залежності від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків (ч.3 ст.5 Дисциплінарного статуту).
У відповідності до ч.1 ст.45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Наведені норми Статуту дають підстави дійти висновку про те, що суть дисциплінарного правопорушення полягає у невиконанні або неналежному виконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушенні військової дисципліни чи громадського порядку.
У той же час, згідно з ч.2 ст.24 Закону №2232-XII, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Так, початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до ч.4 ст.85 Дисциплінарного статуту. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Аналогічні норми містяться і в п.п.144-1 і 144-2 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затв. Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008).
При цьому згадана ст.85 Дисциплінарного статуту визначає порядок проведення службового розслідування, яке, з огляду на приписи ч.1 ст.84 цього Статуту, може передувати прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення та проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Частиною 4 цієї статті встановлено, що якщо під час службового розслідування буде з`ясовано те, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, то командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Отже, аналіз положень ч.2 ст.24 Закону №2232-XII у системному зв`язку з положеннями ч.4 ст.85 Дисциплінарного статуту дозволяє зробити висновок, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або ж місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до ЄРДР. У свою чергу внесення відповідних відомостей до ЄРДР здійснюється на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, яким під час службового розслідування з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення.
Суд зауважує, що позивач не надав доказів внесення даних відносно відповідача до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальних проваджень на час розгляду справи в суді, в яких містяться дані про притягнення відповідача, до кримінальної відповідальності як підозрюваного, не встановлено. 
Не надано позивачем до суду також і доказів реєстрації відносно відповідача кримінальних проваджень, відкритих на підставі висновків акту службового розслідування, як і не має у справі будь-яких доказів ознайомлення відповідача з матеріалами вказаного службового розслідування та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 07.12.2023р. №551 «Про результати службового розслідування за фактом переплати грошового забезпечення у Військовій частині НОМЕР_1 ».
Згідно зі ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Матеріали цієї справи не містять (позивачем не надано) доказів того, що відповідач по факту нез`явлення до військової частини притягувався до якоїсь відповідальності.
Поважними причинами нез`явлення вчасно на службу можуть бути хвороба, що перешкоджає пересуванню, стихійне лихо та інші надзвичайні обставини, якщо причини затримки підтверджені відповідними документами. Поважними причинами затримки із відпустки можуть бути непередбачені перешкоди у сполученні, хвороба військовослужбовця, пожежа або стихійне лихо, що трапилися в сім`ї військовослужбовця, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї або осіб, на вихованні яких він перебував. Питання щодо наявності поважних причин вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин справи.
Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, не погоджується з висновками суду першої інстанції та приходить до висновку про те, що даний адміністративний позов задоволенню не підлягає. 
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі відповідача доводи є обгрунтованими і суттєвими, та відповідно, такими, що спростовують позицію та аргументи позивача.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно, доводи апеляційної скарги є суттєвими та свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_3 - залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст.308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2025 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити в повному обсязі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 28.05.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: М.П. Коваль 

В.О. Скрипченко