Справа № 420/8207/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року м. Одеса 

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубровної В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємець ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-
ВСТАНОВИВ:
До суду з позовом звернулася Фізичної особи-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) до відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області (далі - відповідач) за участі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - третя особа) в якому з урахуванням уточненої редакції позову від 14.03.2025 р. просить визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно господарського штрафу №ПШ 114791 від 17.12.2024.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона вважає протиправною постанову про застосування адміністративно господарського штрафу №ПШ 114791 від 17.12.2024, оскільки, при складенні Акту №063450 інспектором не враховані пояснення водія, що в період з 07.11.2024 по 08.11.2024 вказаний транспортний засіб знаходився без руху на території гаражу ФОП ОСОБА_1 . Представник ОСОБА_1 надав пояснення, відповідно до яких відсутні підстави для накладення адміністративно-господарського штрафу. Незважаючи на отримані документи в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області виніс Постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 114791 від 17.12.2024, відповідно до якої на ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000 грн.
Враховуючи вищенаведене позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
17.04.2025 року від представника Державної служби України з безпеки на транспорті надійшов відзив на адміністративний позов, в якому представником відповідача зазначено, що перевірка дотримання режиму праці та відпочинку проводиться щодо конкретного водія, який керує транспортним засобом - в даному випадку водія ОСОБА_2 . Перевірка дотримання робочого часу та часу відпочинку водія ОСОБА_2 - відповідно до законодавства передбачає перевірку роздруківок з цифрового тахографа саме безпосередньо ОСОБА_2 за поточний день (день перевірки) та попередні 28 календарних днів. Також відповідачем наголошено, що водій транспортного засобу під час проведення перевірки має надати саме свої тахокарти або роздруківки роботи зроблені з цифрового тахографа, за поточний день та попередні 28 календарних днів, безвідносно того, яким транспортним засобом керував водій протягом 28 днів. Таким чином, на водіїв покладено обов`язок зберігати записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення, зафіксовані тахографом (тахокарти) або роздруківки з цифрового тахографа за поточну робочу зміну водія та 28 днів з дня закінчення поточної робочої зміни водія, які він має пред`явити посадовим особам Укртрансбезпеки для перевірки. Проте, як встановлено актом проведення перевірки у водія була відсутня роздруківка даних роботи тахографа водія ОСОБА_2 за 07.11.2024 та 08.11.2024 або бланк підтвердження діяльності водія.
Враховуючи викладені обставини, на думку представника відповідача доводи та твердження позивача не підтверджують факту порушення Укртрансбезпекою законодавства про автомобільний транспорт, а оскаржувана постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу є правомірною та такою, що відповідає вимогам законодавства України, а відтак не підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 07.04.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Також ухвалою суду від 07.04.2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державну службу України з безпеки на транспорті.
Дослідивши адміністративний позов, відзив відповідача, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено наступне.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрована 27 листопада 2006 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців за №2 535 001 0002 001184, з 01 жовтня 2007 року, зареєстрована платником податку на додану вартість основний вид діяльності, передбачений установчими документами ФОП ОСОБА_1 є Вантажний автомобільний транспорт (49.41).
Судом встановлено, що Фізичній особі-підприємецю ОСОБА_1 належить транспортний засіб марки DAF XF510 FT Вантажний – спеціалізований сідловий тягач-Е реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2016, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 яке наявне в матеріалах справи.
Також судом встановлено, що транспортний засіб марки DAF XF510 FT Вантажний – спеціалізований сідловий тягач-Е реєстраційний номер НОМЕР_1 має тахограф цифрового типу.
Судом встановлено, що позивач здійснює внутрішні перевезення та міжнародні перевезення небезпечних вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами на підставі ліцензії серії АЕ №266099 з необмеженим терміном дії, яка видана 23 липня 2013 року виданої Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекція України).
Так, 11.11.2024 співробітниками Укртрансбезпеки відповідно до направлення від 07.11.2024 № 001527 на рейдову перевірку, на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів в місцях навантаження і розвантаження, проводилась рейдова перевірка транспортних засобів перевізників, що здійснюють внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів та вантажів. Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2013 № 422, було зупинено транспортний засіб марки DAF/ALIRIZACISTA, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 / НОМЕР_4 , водій ОСОБА_2 , власник транспортного засобу та автомобільний перевізник - Позивач - Бабаян В.С.
Старшим державним інспектором Відділу Державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області 11.11.2024 о 09:59 год на 949 км + 826 м автошляху М 30 (Стрий – Умань – Дніпро – Ізварине) складено Акт перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №063450, відповідно до якого інспектором вказано про порушення позивачем ч. 1 абз. 3 ст. ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року №2344-III. На думку інспектора це порушення зумовлено тим, що водій тягача DAF НОМЕР_1 ОСОБА_2 не надав роздруківку тахографа за період з 07.11.2024 по 08.11.2024.
У вищенаведеному акті водієм ОСОБА_2 зазначено про не згоду з таким актом та про те, що вантажівка стояла на стоянці.
17.12.2024 року представником позивача, надано пояснення до Відділу Державного нагляду (контролю) в Одеській області, в яких зокрема зазначено, що при складенні Акту №063450 не враховані пояснення водія, що в період з 07.11.2024 по 08.11.2024 вказаний транспортний засіб знаходився без руху на території гаражу ФОП ОСОБА_1 за координатами 46°32'11.1"N 30°38?39.4"Е, що знаходиться за адресою: село Нерубайське, Одеський (колишній Біляївський) район, Одеська область, Україна. Вказані обставини додатково підтверджуються листом ТОВ «ДЖ ЕС ЕМ ДЖ ПІ ЕС ТЕХНОЛОГІЇ» №1112 від 12.11.2024. Та в зазначений період вирішувалось питання щодо надання ОСОБА_2 іншого транспортного засобу.
Проте, на підставі Акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт від 11.11.2024 № АР 063450 в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області 17.12.2024 було винесено оскаржувану постанову №ПШ114791 відносно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . 
Вважаючи постанову відповідача протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що спірні правовідносини виникли щодо накладення спірною постановою адміністративно-господарського штрафу за порушення перевізником вимог статті 48, 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344-III).
Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до статті 6 Закону №2344-III, постановою Кабінету Міністрів України №1567 від 08.11.2006 (з наступними змінами і доповненнями) затверджено Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) (далі - Порядок №1567), який визначає процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Згідно із пунктом 4 Порядку №1567 рейдова перевірка проводиться на підставі направлення на рейдову перевірку (у паперовій або електронній формі (за наявності технічної можливості) із зазначенням посадових осіб за формою згідно з додатком 1 (далі - направлення), що складається та підписується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу.
Направлення складається з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від дати попередньої перевірки, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, необхідності забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, перевірки дотримання умов перевезень та інших обставин.
Пунктом 5 Порядку №1567 передбачено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється дотримання автомобільними перевізниками та водієм вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Як визначено частинами першою та другою статті 48 Закону №2344-ІІІ автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Отже, перелік документів згідно з вказаною нормою не є вичерпним.
Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 за №385 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2010 р. за №946/18241, з наступними змінами і доповненнями затверджено Інструкцію з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті (надалі - Інструкція №385), яка визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які відповідно до законодавства обладнуються контрольними пристроями (тахографами).
Відповідно до п. 3 Розділу І Інструкції №385, ця Інструкція поширюється на пункти сервісу тахографів та суб`єктів господарювання, що використовують автомобільні транспортні засоби, які відповідно до законодавства повинні бути обладнаними контрольними пристроями (тахографами).
Згідно з пунктом 3 Розділу ІІІ Інструкції №385, водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:
забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;
своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;
використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа, у тому числі смарт-тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;
має при собі: заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом або смарт-тахографом;
у разі несправності або пошкодження тахографа інформує про це відповідну посадову особу автомобільного перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);
у разі несправності або пошкодження тахографа, автомобільний перевізник повинен його відремонтувати в ПСТ до відправлення такого транспортного засобу в рейс.
Особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку, встановлює Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, яке затверджено Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07.06.2010 (з наступними змінами і доповненнями), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2010 р. за №811/18106 (надалі - Положення №340).
Відповідно до п. 6.2. Положення №340, облік робочого часу водіїв здійснюється на основі табеля обліку використання робочого часу. Перевізник, який використовує водіїв за наймом, щомісяця складає графік змінності водіїв, веде відомість обліку робочого часу та відпочинку водія (додаток 2), у якій щодо кожної робочої зміни зазначаються планові та фактичні дані щодо маршруту, початок та кінець робочої зміни.
Згідно з п 6.4. Положення №340 визначено, що графік змінності водіїв, відомість обліку робочого часу та відпочинку водіїв зберігаються у Перевізника. У разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, Перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4). Водії зберігають бланк підтвердження діяльності протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Перевізники зберігають бланк підтвердження діяльності протягом 12 місяців.
Таким чином, аналіз положень пункту 6.4 Положення №340 свідчить про те, що заповнення перевізником бланка підтвердження діяльності у випадку, якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи вантажів, є правом, а не обовязком перевізника, оскільки законодавцем використано формулювання «може заповнювати». Вказана норма не містить імперативного припису щодо обовязкового оформлення такого бланка у кожному випадку відсутності керування транспортним засобом. Отже, сама по собі відсутність бланка підтвердження діяльності за умови доведеності факту відсутності руху транспортного засобу та нездійснення перевезення не може свідчити про порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт та бути достатньою підставою для застосування адміністративно-господарського штрафу.
Крім того, Україна, згідно із Законом «Про приєднання України до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР)» №2819-IV від 07 вересня 2005 року, приєдналась до Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР), укладеної 1 липня 1970 року в м. Женева.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про автомобільний транспорт», законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.
Згідно із ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Таким чином, Угода ЄУТР є частиною національного законодавства і в тому числі регулює правовідносини у сфері автомобільного транспорту.
Так, у Додатку «Контрольний пристрій» до Угоди, а саме у пункті 2 ст. 11 Розділу ІІІ унормовано, що водії використовують бланки для записів кожного дня, протягом якого вони керують транспортним засобом, починаючи з моменту прийняття транспортного засобу. Бланк для записів не вилучається до кінця щоденного періоду роботи, якщо немає іншого дозволу на його вилучення. Бланк для записів не може використовуватись довше того періоду, на який він розрахований.
Якщо в результаті перебування поза транспортним засобом водій не може використовувати пристрій, який встановлений на транспортному засобі, то періоди часу повинні бути внесені в бланк від руки, шляхом автоматичного запису чи іншим чином, чітко й без забруднення бланка.
Якщо на борту транспортного засобу знаходиться більше одного водія, то водії вносять необхідні зміни до бланків для записів таким чином, щоб інформація, яка зазначена в пунктах 1 - 3 глави II додатка 1, вносилась в бланк для записів того водія, який фактично керує транспортним засобом.
Аналіз наведених положень чинного законодавства дозволяє дійти висновку, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України. Такий контроль здійснюють уповноважені органи Уктрансбезпеки шляхом проведення перевірок, зокрема, рейдових. У зв`язку з цим, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти уповноваженим особам документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. До документів для здійснення внутрішніх перевезень обов`язковими є картка водія або роздруківка даних роботи тахографа, у випадку обладнання транспортного засобу тахографом завдяки якій здійснюється державний контроль за додержанням водієм режиму праці та відпочинку у випадку відсутності тахографа.
Отже, у випадку обладнання транспортного засобу тахографом норми чинного законодавства зобов`язують водія транспортного засобу обладнаного аналаговим тахографом мати передбачений Інструкцією №385 документ - тахокарту.
Однак, з огляду на викладені положення діючого законодавства, слід дійти висновку, що водій використовує тахокарти виключно кожного дня, протягом якого він керував транспортним засобом. Якщо факту керування транспортним засобом протягом календарного дня не відбулось, то і підстав для використання тахокарти у цей день немає, а відповідно за такий день водій на достатній правовій підставі може не мати відповідну тахокарту, що унеможливлює її пред`явлення інспектору.
Підтвердженням того факту, що водій ОСОБА_2 не використовував транспортний засіб 07.11.2024, а відповідно і не повинен був мати тахокарту, є дані GPS-трекера «GGT11»; S/N 21- 6586; IMEI 861230040653280; який встановлений на вантажний-спеціалізований сідловий тягач-Е, моделі DAF XF510 FT, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN)- НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_6 згідно якого транспортний засіб моделі «DAF XF510 FT», номерний знак НОМЕР_6 , у період з 06.11.2024 19:09:51 по 09.11.2024 13:45:04. знаходився за координатами 46°32'11.1 "N 30°38?39.4"E без руху, за адресою: село Нерубайське, Біляївський район, Одеська область, Україна, що підтверджується листом GSM-GPS Технології вих.№1112 від 12.11.2024 року.
Цей факт підтверджує те, що транспортний засіб 07.11.2024 водієм не використовувся. Доказів протилежного відповідачем не надано та судом не встановлено.
Інші аргументи відповідача не є визначальними для вирішення даної справи.
При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).и повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» №33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» №10373/05).
Отже враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи, та приймаючи до уваги наведені норми чинного законодавства, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами суд приходить до висновку, що підстави для застосування до позивача штрафу на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ були відсутні, оскільки на момент проведення рейдової перевірки водій мав в наявності та пред`явив документи, передбачені законодавством про автомобільний транспорт. Вимагання інших документів (тахокарти за день коли водій не керував транспортним засобом) не ґрунтується на приписах діючого законодавства.
При прийняті оскаржуваного рішення, відповідачем порушені принципи зазначені у ст. 2 КАС України, а тому постанова Відділу державного нагляду (контролю) у Одеській області про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ114791 від 17.12.2024 є протиправною та підлягає скасуванню.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
З огляду на це позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем до позову додано платіжну інструкцію №В13018 від 21.03.2025 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальному розмірі 2028,00 грн.
Водночас суд зазначає, що за подання даного позову позивач мала сплатити 968,96 грн. з урахуванням коефіцієнта зменшення 0,8% за подання позову через електронний суд.
Таким чином з урахування задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_1 , суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору сплаченого позивачем з Державної служби України з безпеки на транспорті в сумі 968,96 грн.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_7 ) до Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області (65008, м. Одеса, пл.. Бориса Дерев`янка, 1), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, м. Київ, вул. Антоновича, буд.51, код ЄДРПОУ 39016845) про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) в Одеській області про застосування адміністративно господарського штрафу №ПШ 114791 від 17.12.2024 року винесену стосовно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн. сплачені за платіжною інструкцією №В13018 від 21.03.2025 року.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.
Суддя В.А. Дубровна