КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 травня 2026 року м. Київ справа №320/57215/24
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці
про визнання протиправним та скасування постанови №8061/ТД/ДПС/ФС-43
від 20.06.2024, - 

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст позовних вимог.
До Київського окружного адміністративного суду звернулася фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також – позивач, ФОП ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці (далі також – відповідач), в якому просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №8061/ТД/ДПС/ФС-43 від 20.06.2024.

ІІ. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що оскаржувана постанова Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 20.06.2024 № 8061/ТД/ДПС/ФС-43 прийнята з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню. Позивач вказує, що підставою для винесення постанови став акт фактичної перевірки Головного управління ДПС у Київській області від 12.02.2024 № 8061/10/36/07/3722306483, тоді як після визнання постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі № 640/17424/19 протиправною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України № 823 від 21.08.2019, застосуванню підлягає редакція Порядку № 509, чинна до внесення відповідних змін. У вказаній редакції Порядку № 509 передбачалась можливість накладення штрафу виключно на підставі акта документальної виїзної перевірки, а не фактичної перевірки податкового органу, що свідчить про прийняття оскаржуваної постанови не у спосіб, визначений законом. 
Крім цього, позивач заперечує наявність порушення трудового законодавства та зазначає, що ОСОБА_2 проходив стажування у ФОП ОСОБА_1 на підставі договору стажування від 11.02.2024 та наказу № 1 від 11.02.2024, а також на момент укладення договору був студентом закладу вищої освіти, що підтверджується відповідними документами. Позивач наголошує, що укладений договір містив усі істотні умови, передбачені типовою формою договору про стажування, а окремі відмінності у формулюваннях не змінюють правової природи відповідних відносин та не свідчать про фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору. 
Також позивач зазначає, що не був належним чином повідомлений про початок адміністративного провадження та розгляд справи про накладення штрафу, у зв`язку з чим був позбавлений можливості надати пояснення та документи на підтвердження своєї правової позиції.
Відповідачем подано відзив на позов, з якого вбачається, що Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці не погоджується з позовними вимогами та вважає оскаржувану постанову законною і обґрунтованою. Відповідач зазначає, що постанова про накладення штрафу від 20.06.2024 № 8061/ТД/ДПС/ФС-43 була прийнята на підставі акту фактичної перевірки Головного управління ДПС у Київській області, під час якої встановлено факт використання праці ОСОБА_2 без належного оформлення трудових відносин. За твердженням відповідача, під час проведення перевірки ОСОБА_2 фактично виконував трудову функцію бармена-касира та здійснював розрахункову операцію з покупцем, що свідчить про фактичний допуск до роботи без укладення трудового договору та повідомлення податкового органу про прийняття працівника на роботу.
Також відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.04.2024 у справі № 560/3981/23, відповідно до якої Держпраці має право накладати штрафи на підставі актів фактичних перевірок податкових органів у разі виявлення порушень законодавства про працю. 
Крім того, відповідач зазначає, що договір стажування, укладений між позивачем та ОСОБА_2 , не відповідає типовій формі, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 16.01.2013, а тому не може вважатися належним оформленням стажування. На думку відповідача, недотримання встановленої процедури оформлення стажування свідчить про фактичне використання праці працівника без належного оформлення трудових відносин. 
Окрім цього, відповідач зазначає, що позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи щодо накладення штрафу. Зокрема, відповідач вказує, що 17.05.2024 на адресу реєстрації ФОП ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , було направлено повідомлення про початок адміністративного провадження листом № Ц/1/16529-24. Надалі, 10.06.2024 відповідачем за тією ж адресою було направлено запрошення на розгляд справи про накладення штрафу (фінансової санкції) або винесення попередження листом № Ц/1/19054-24. Також відповідач зазначає, що після винесення оскаржуваної постанови 20.06.2024, остання була направлена позивачу до виконання листом від 26.06.2024 № Ц/2/20916-24 за адресою державної реєстрації позивача. При цьому у вказаному листі, за твердженням відповідача, позивача було додатково повідомлено про можливість сплати 50 % розміру штрафу протягом 10 банківських днів відповідно до частини п`ятої статті 265 Кодексу законів про працю України.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи, інші процесуальні дій у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову задоволено повністю. Зупинено стягнення на підставі постанови Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 8061/ТД/ДПС/ФС-43 від 20.06.2024 в межах виконавчого провадження ВП №76169033 до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.12.2024 позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без руху. Встановлено позивачу 10-денний строк з дня отримання даної ухвали на усунення недоліків позовної заяви.
У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання. 
20.12.2024 до Київського окружного адміністративного суду від Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці надійшов відзив на позовну заяву.
22.12.2024 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. 
Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно частини другої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
З урахуванням викладеного, керуючись положеннями частини другої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України наявні підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження.

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець та здійснює господарську діяльність у сфері громадського харчування за адресою: АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення № Б220. Основний вид діяльності за КВЕД – 56.30 – обслуговування напоями. 
Головним управлінням ДПС у Київській області 12.02.2024 було проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання законодавства щодо використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати заробітної плати без сплати належних податків і зборів. Під час проведення перевірки податковим органом встановлено, що у приміщенні закладу громадського харчування за вищевказаною адресою перебував ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, за висновками контролюючого органу, виконував трудову функцію бармена-касира та здійснював розрахункову операцію з покупцем.
За результатами перевірки Головним управлінням ДПС у Київській області складено акт фактичної перевірки від 12.02.2024 № 8061/10/36/07/ НОМЕР_1 , в якому зафіксовано висновок про використання ФОП ОСОБА_1 праці працівника без належного оформлення трудових відносин.
На підставі зазначеного акта Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці винесено постанову від 20.06.2024 № 8061/ТД/ДПС/ФС-43 про накладення на позивача штрафу у розмірі 71 000,00 грн за порушення вимог статті 24 та абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.
За твердженнями позивача, 01.10.2024 ФОП ОСОБА_1 через мобільний застосунок «Дія» дізналася про відкриття державним виконавцем Бориспільського відділу державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчого провадження ВП № 76169033 щодо стягнення штрафу у розмірі 71 000,00 грн на підставі постанови Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. У зв`язку з цим 03.10.2024 адвокатом Пархоменком С.С. в інтересах позивача було направлено адвокатський запит до відповідача з метою отримання копії постанови та матеріалів, на підставі яких її винесено.
25.10.2024 на електронну адресу представника позивача надійшла відповідь на адвокатський запит, до якої було долучено постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 8061/ТД/ДПС/ФС-43 від 20.06.2024, а також копії матеріалів перевірки.
Позивач заперечує факт використання праці неоформленого працівника та зазначає, що між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.02.2024 було укладено договір стажування № 1, а також видано наказ № 1 про проходження стажування на посаді бариста. Позивач зазначає, що на момент укладення договору ОСОБА_2 був студентом Чернівецького торговельно-економічного інституту Державного торговельно-економічного університету та проходив стажування відповідно до вимог статті 29 Закону України «Про зайнятість населення». Відтак, на думку позивача, постанова Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 20.06.2024 № 8061/ТД/ДПС/ФС-43 прийнята з порушенням вимог чинного законодавства та підлягає скасуванню.
Крім того, позивач стверджує, що не отримував належних повідомлень про початок адміністративного провадження та розгляд справи про накладення штрафу, у зв`язку з чим був позбавлений можливості надати пояснення та документи на підтвердження своєї позиції до моменту винесення оскаржуваної постанови.
У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частин першої, другої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, від 13.06.2019 у справі №815/954/18, від 04.09.2019 у справі №480/4515/18, від 26.09.2019 у справі №0440/5828/18, від 24.01.2023 у справі №580/3948/19.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:
1) при організованому наборі працівників;
2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;
3) при укладенні контракту;
4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;
5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);
6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;
6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу;
6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом;
7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» (далі також – Закон № 5067-VI; тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.
Аналіз наведених вище норм дає підстави дійти висновку про те, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Суд зазначає, що право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 Кодексу законів про працю України.
За змістом пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.
Таким чином, підставою для застосування до фізичної особи-підприємця штрафу на підставі статті 265 КЗпП України є фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
Суд зазначає, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами - підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належить податковому органу відповідно до закону.
При цьому повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення шляхом накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96.
Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.
Суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок №509), згідно з пунктом 1 якого цей Порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами третьою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи).
Пунктом 1 Порядку №509 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи).
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).
У силу вимог абзацу другого пункту 2 Порядку №509 (у редакції Постанови №823) штрафи накладаються на підставі:
- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;
- акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису;
- акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників;
- акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування;
- акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Таким чином, Порядком №509 у редакції Постанови №823 було визначено, що будь-який акт перевірки податкового органу є підставою для накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю в разі встановлення такого порушення в ході перевірки.
Водночас, оскільки Постанова №823 визнана судом протиправною та нечинною, тому з дня набрання законної сили рішенням у справі №640/17424/19 (14.09.2021) діє редакція абзацу другого пункту 2 Порядку №509 до змін, внесених Постановою №823.
Так, відповідно до абзацу другого пункту 2 Порядку №509 (в редакції до внесених Постановою №823 змін) штрафи можуть бути накладені на підставі:
- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;
- акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади;
- акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 17.04.2024 у справі №560/3981/23 дійшов висновку, що право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю закріплено за податковими органами згідно з частиною другою статті 259 КЗпП України, а результати фактичної перевірки оформлюються актом, який є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Також, Верховний Суд зазначив, що повноваження щодо проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами-підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення та фіксації відповідних порушень належать податковому органу відповідно до закону, тоді як повноваження щодо притягнення до відповідальності шляхом накладення штрафу надані органам Держпраці.
При цьому, Верховний Суд звернув увагу, що підзаконні нормативно-правові акти не можуть суперечити законам, а у випадку такої суперечності застосуванню підлягають норми закону як акта вищої юридичної сили.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що акт фактичної перевірки Головного управління ДПС у Київській області від 12.02.2024 №8061/10/36/07/3722306483, складений за результатами перевірки дотримання позивачем законодавства щодо оформлення трудових відносин, є належним та допустимим доказом у справі, а відповідач був наділений повноваженнями використовувати такий акт як підставу для прийняття оскаржуваної постанови.
З урахуванням наведеного, суд відхиляє доводи позивача про те, що акт фактичної перевірки в даному випадку є недопустимим доказом.
Суд також зауважує, що поняття допустимості доказів наведено у статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, за правила якої суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Згідно з підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Отже, як під час документальної виїзної перевірки, так і під час фактичної перевірки контролюючий орган вправі перевіряти дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Пунктом 80.6 статті 80 ПК України передбачено, що під час проведення фактичної перевірки в частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), в тому числі тим, яким установлено випробування, перевіряється наявність належного оформлення трудових відносин, з`ясовуються питання щодо ведення обліку роботи, виконаної працівником, обліку витрат на оплату праці, відомості про оплату праці працівника. Для з`ясування факту належного оформлення трудових відносин з працівником, який здійснює трудову діяльність, можуть використовуватися документи, що посвідчують особу, або інші документи, які дають змогу її ідентифікувати (посадове посвідчення, посвідчення водія, санітарна книжка тощо).
Як вбачається з матеріалів справи, предметом фактичної перевірки було також дотримання суб`єктом господарювання вимог Кодексу законів про працю України
Таким чином, акт фактичної перевірки, в ході якої проведено перевірку дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), є допустимим доказом, позаяк одержаний з дотриманням порядку, встановленого законом.
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством. У спірних відносинах розмір штрафу та суб`єкт, уповноважений його накладати напряму визначені у нормах статті 265 Кодексу законів про працю України.
Так, у спірних правовідносинах, за результатами проведеної фактичної перевірки Головним управлінням ДПС у Київській області складено акт фактичної перевірки від 12.02.2024 № 8061/10/36/07/3722306483.
Згідно вищевказаного акту, у ході проведення перевірки встановлено, що позивачем допущена до роботи без оформлення трудового договору та повідомлення органів ДПС про прийняття працівників на роботу ОСОБА_2 , який виконував трудову функцію бармена-касира та здійснював розрахункову операцію з покупцем.
При цьому позивач зазначає, що ОСОБА_2 проходив стажування відповідно до договору стажування №1 від 11.02.2024.
Відповідно до частини першої статті 29 Закону № 5067-VI з метою набуття досвіду з виконання професійних завдань та обов`язків, удосконалення професійних знань, навичок та умінь, вивчення та засвоєння нових технологій, техніки, набуття додаткових компетентностей здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти, які здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем кваліфікованого робітника, спеціальність за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста, освітньо-професійний ступінь фахового молодшого бакалавра, ступені вищої освіти молодшого бакалавра або бакалавра та продовжують здобувати освіту на наступному рівні освіти, мають право у вільний від навчання час проходити стажування за професією (спеціальністю), за якою здобувається освіта, у роботодавця на умовах, визначених договором про стажування, строк якого не може перевищувати шести місяців.
У разі якщо в період стажування особа, зазначена у частині першій цієї статті, виконує професійні роботи, роботодавець за всі роботи, виконані відповідно до наданих завдань, здійснює виплату їй заробітної плати згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок. Запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки (за наявності), яка в разі відсутності на вимогу працівника оформлюється згідно із законодавством.
Відомості про проходження стажування вносяться до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування в порядку, встановленому Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері соціального захисту населення.
Порядок укладення договору про стажування та типова форма договору про стажування затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Порядок укладення договору про стажування здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти у роботодавця і Типової форми договору про стажування здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти у роботодавця затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2013 №20 (далі Порядок №20).
Відповідно до пункту 11 Порядку №20 договір про стажування укладають роботодавець та стажист (у разі досягнення ним повноліття) або його батьки, інші законні представники. Договір про стажування укладається у двох примірниках, один з яких зберігається у роботодавця, другий - у стажиста або його батьків, інших законних представників.
Запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки (за наявності), яка в разі відсутності на вимогу працівника оформлюється згідно із законодавством. Відомості про проходження стажування вносяться до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування в порядку, встановленому Пенсійним фондом України за погодженням із Мінсоцполітики (пункт 13 Порядку №20).
Таким чином, стажування здобувача освіти повинно здійснюватися з дотриманням вимог статті 29 Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку №20, зокрема щодо належного документального оформлення такого стажування.
Проте ФОП ОСОБА_1 ні під час проведення фактичної перевірки, ні в процесі розгляду справи про накладення штрафу, ні до суду не надала належних доказів проходження у неї стажування ОСОБА_2 , чи будь-яких інших документів, що підтверджують врегулювання відносин між роботодавцем і стажистом відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку №20.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №817/2331/16, від 30.09.2020 у справі №540/635/19, від 20.01.2023 у справі №560/4295/18.
Суд критично оцінює доводи позивача про те, що наявність наказу №1 від 11.02.2024 про прийняття ОСОБА_2 на посаду бариста згідно договору стажування №1 від 11.02.2024 підтверджує належне оформлення стажування та спростовує факт допуску працівника до роботи без оформлення трудових відносин.
Так, зі змісту вказаного наказу вбачається, що ОСОБА_2 фактично було допущено до виконання трудової функції бариста із встановленням посадового окладу у розмірі 7100,00 грн. При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів внесення відомостей про проходження стажування до реєстру застрахованих осіб, доказів затвердження індивідуальної програми стажування, призначення керівника стажування (пункт 9 Порядку №20), а також інших документів, передбачених Порядком №20 для оформлення стажування здобувачів освіти.
Крім того, сам по собі наказ про прийняття особи на посаду бариста свідчить про наявність між сторонами саме трудових, а не виключно навчальних чи стажувальних правовідносин, оскільки передбачає виконання працівником визначеної трудової функції за відповідною посадою. Водночас доказів належного оформлення трудового договору та повідомлення контролюючого органу про прийняття працівника на роботу позивачем суду не надано.
Суд також відхиляє доводи позивача про те, що неподання повідомлення до контролюючого органу про прийняття ОСОБА_2 на роботу або проходження стажування було зумовлено тим, що останній після проведення перевірки відмовився від подальшого проходження стажування та в односторонньому порядку розірвав договір стажування.
Суд зазначає, що відповідно до вимог статті 24 Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого відповідним наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади про прийняття працівника на роботу до моменту фактичного допуску особи до виконання трудових функцій. Аналогічно, положення статті 29 Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку №20 передбачають належне оформлення стажування ще до початку його проходження.
Отже, обставини подальшого припинення стажування або відмова особи від його проходження після проведення перевірки не спростовують встановленого факту допуску особи до виконання трудової функції на момент проведення фактичної перевірки та не звільняють позивача від обов`язку дотримання вимог трудового законодавства щодо належного оформлення відповідних правовідносин.
З урахуванням встановлених обставин справи, а саме виконання ОСОБА_2 трудової функції бармена-касира, здійснення ним розрахункової операції з покупцем, наявності наказу про прийняття на посаду бариста із встановленням посадового окладу, а також відсутності належного оформлення трудових відносин та повідомлення контролюючого органу про прийняття працівника на роботу, суд дійшов висновку про наявність фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у розумінні статті 24 КЗпП України.
Щодо доводів позивача про неналежне повідомлення суд зазначає таке.
Судом встановлено, що в матеріалах справи наявні копія повідомлення про початок адміністративного провадження про накладення штрафу (лист № Ц/1/16529-24 від 17.05.2024) та копія запрошення на розгляд справи про накладення штрафу або винесення попередження за актом Головного управління ДПС у Київській області від 12.02.2024 № 8061/10/36/07/3722306483 (лист № Ц/1/19054-24 від 10.06.2024), які були направлені відповідачем на адресу державної реєстрації ФОП ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .
Також матеріали справи містять докази направлення вказаних листів засобами поштового зв`язку, зокрема поштові накладні та відомості щодо трекінгу поштових відправлень. Вказані поштові відправлення були повернуті відправнику у зв`язку із закінченням строку їх зберігання.
Водночас, суд звертає увагу, що неналежне отримання позивачем поштової кореспонденції за адресою державної реєстрації, а також повернення поштових відправлень у зв`язку із закінченням строку їх зберігання, саме по собі не свідчить про порушення відповідачем процедури розгляду справи, оскільки обов`язок щодо забезпечення можливості отримання кореспонденції за адресою своєї державної реєстрації покладається на суб`єкта господарювання. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем вчинено необхідні дії щодо належного повідомлення позивача про початок адміністративного провадження та розгляд справи про накладення штрафу.
З огляду на встановлені обставини справи та надану їм правову оцінку, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, а тому підстави для її скасування відсутні.
Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, суд вважає постанову Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №8061/ТД/ДПС/ФС-43 від 20.06.2024 правомірною і обґрунтованою, а позовні вимоги про її скасування такими, що не підлягають задоволенню.

VI. Судові витрати.
Судові витрати, які внаслідок відмови у задоволенні позовних вимог підлягали б розподілу на підставі статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
Керуючись статті 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову – відмовити. 

Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.