ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року   Справа № 924/53/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Олексюк Г.Є. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Хмельницької області від 1 квітня 2026 року та додаткове рішення Господарського суду Хмельницької області від 23 квітня 2026 року в справі №924/53/26 (суддя В.О. Кочергіна)
за позовом Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західспецбезпека" м. Івано-Франківськ
про стягнення 84052 грн 80 коп. пені та 49655 грн 07 коп. штрафу
Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (надалі - Позивач) звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західспецбезпека" (надалі - Відповідач) про зобов`язання поставити товар вартістю 327423 грн 60 коп. та стягнення 133543 грн 26 коп. пені, 137935 грн 39 коп. штрафу.
В обгрунтування позовних вимог Позивач посилається на неналежне виконання Відповідачем умов Договору №53-124-01-25-26398 від 11 липня 2025 року (надалі Договір; а.с. 41-45) щодо поставки товару у передбачені Договором строки, внаслідок чого Відповідачем недопоставлено Позивачу товар на загальну суму 327423 грн 60 коп.. Крім цього, у зв`язку із порушенням Відповідачем зобов`язання щодо своєчасної поставки товару, Позивачем заявлено до стягнення 133543 грн 26 коп. пені та 137935 грн 39 коп. штрафу, нарахованих за умовами пункту 8.2 Договору.
13 лютого 2026 року до суду через систему "Електронний суд" від Позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№05-08/530/26), в якій Позивач просив місцевий господарський суд закрити провадження у даній справі в частині позовних вимог про зобов`язання виконати належним чином умови Договору шляхом поставки та передачі у власність Позивача товар загальною вартістю 327423 грн 60 коп. на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмета спору. Також Позивач просив суд прийняти заяву про зменшення позовних вимог та стягнути з Відповідача 84052 грн 80 коп. пені та 49655 грн 07 коп. штрафу та повернути Позивачу з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір. 
Ухвалою суду першої інстанції від 2 березня 2026 року прийнято заяву Позивача про зменшення позовних вимог; закрито провадження у справі №924/53/26 в частині зобов`язання поставити товар вартістю 327423 грн 60 коп. відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України у зв`язку із відсутністю предмета спору; закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у загальному позовному провадженні. 
Відповідно предметом спору у даній справі є вимоги Позивача про стягнення з Відповідача 84052 грн 80 коп. пені та 49655 грн 07 коп. штрафу, нарахованих відповідно до пунктів 8.1, 8.2 Договору.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 1 квітня 2026 року позов задоволено частково (а.с. 132-136). Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 15983 грн 40 коп. пені, 19166 грн 51 коп. штрафу. В решті суми у позові відмовлено.
Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд зазначив, що частина товару, а саме в асортименті - нашивки та шеврони, які поставлені згідно видаткових накладних від 24 жовтня 2025 року №146 вартістю 39004 грн 56 коп. (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 27 жовтня 2025 року), від 3 листопада 2025 року №160 вартістю 13001 грн 52 коп. з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 5 листопада 2025 року) не є пов`язаною з необхідністю врахування порозмірної сітки тому з позиції суду, початок обрахунку строку поставки товару в цій частині починає свій перебіг з дати укладення Договору - 11 липня 2025 року та триває 60 календарних днів по 9 вересня 2025 року включно.
В той же час суд вказав, що зважаючи на дати видаткових накладних щодо поставки товару (судом датою поставки вважається дата, підписання видаткової накладної вантажоодержувачем, що узгоджено сторонами у п.3.5 договору), враховуючи визначений судом граничний термін поставки товару в асортименті шеврони, нашивки - по 9 вересня 2025 року включно. При цьому граничний термін поставки товару в асортименті, визначеному порозмірною сіткою - по 17 листопада 2025 включно) суд першої інстанції констатував, що Відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язань щодо поставки товару.
Зважаючи на наведені в оскаржуваному рішенні строки поставки товару, умови пункту 8.2 Договору щодо обов`язку сплатити штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару за прострочення поставки товару понад 30 календарних днів, суд першої інстанції виснував, що правомірним є нарахування штрафу у сумі 38333 грн 02 коп., за прострочення поставки понад 30 календарних днів по видаткових накладних від 24 жовтня 2025 року №146 вартістю 39004 грн 56 коп. (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 27 жовтня 2025 року), від 3 листопада 2025 року №160 вартістю 13001 грн 52 коп. з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 5 листопада 2025 року) та на залишок непоставленого товару станом на 18 грудня 2025 року в сумі 495608 грн 40 коп.. Решта ж заявлених до стягнення Позивачем 52086 грн пені та 11322 грн 05 коп. штрафу нараховані неправомірно.
В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд вказав, що вирішуючи питання щодо зменшення розміру пені, враховуються такі обставини: пеня та штраф є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру Позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі; прострочення виконання зобов`язання було короткостроковим; очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум штрафу та пені, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.
Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції вважав за можливе скористатись правом, наданим статтею 551 Цивільного кодексу України та зменшив розмір пені та штрафу, що підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача, на 50 %, що з позиції місцевого господарського суду є співрозмірним в контексті інтересів обох сторін.

Окрім того, суд апеляційної інстанції констатує, що Відповідач у відзиві на позов від 9 лютого 2026 року зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він планує понести в зв`язку із даною справою в суді першої інстанції становить 30000 грн та 4000 грн за кожне судове засідання, вказавши, що докази понесених витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Додатковим рішенням місцевого господарського суду від 23 квітня 2026 року заяву Відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі №924/53/26 про стягнення 30000 грн витрат на правничу допомогу задоволено частково. 
Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 9484 грн витрат на правничу допомогу. В решті витрат на правничу допомогу відмовлено.
Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме їх дійсність, необхідність, обґрунтованість, розумність їх розміру, співмірність та пропорційність, керуючись принципом верховенства права, заявлені у заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу 30000 грн є неспівмірними, оскільки не відповідають критерію реальності таких витрат, дійсності та розумності їхнього розміру та не повинні становити надмірний тягар для іншої сторони, виходячи з обставин даної справи.
З урахуванням чого, суд першої інстанції зауважив, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат до 20 000 грн.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що рішенням суду позовні вимоги Позивача визнано правомірними на суму 70299 грн 82 коп. (в т.ч. 31966 грн 80 коп. пені та 38333 грн 02 коп. штрафу), що складає 52,58% від заявлених до стягнення позовних вимог - 133707 грн 87 коп. (в т.ч. 84052 грн 80 коп. пені та 49655 грн 07 коп. штрафу).
Зважаючи на наведене, суд першої інстанції виснував, що понесені Відповідачем витрати на правничу допомогу підлягають пропорційному задоволенню 47,42% (відсоток неправомірно заявлених Позивачем позовних вимог) від визнаних судом співмірними та справедливими понесених Відповідачем витрат на правничу допомогу в сумі 20000 грн, що складає 9484 грн. У решті (20516 грн) заявлених витрат на правничу допомогу місцевий господарський суд відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить суд рішення місцевого господарського суду скасувати в частині зменшення штрафних санкцій та прийняти нове рішення в цій частині, яким задоволити позов в повному обсязі (а.с. 90-93). Також Позивач просив скасувати додаткове рішення в частині стягнення з Позивача на користь Відповідача 9484 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким зменшити витрати на професійну правничу допмогу.
Мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що порозмірна сітка, додатково направлена Відповідачу 18 вересня 2025 року, у порівнянні із попередньо надісланою - 6 серпня 2025 року є майже тотожною та містила виключно уточнення щодо одного розміру товару, не передбачала зміни загального обсягу чи номенклатури продукції, визначених специфікацією до Договору та попередньою заявкою. 
Апелянт вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання Відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 50%.
Скаржник також зазначає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду , а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Скаржник вказав, що сторони у Договорі передбачили можливість нарахування Позивачем штрафу за порушення постачальником строків поставки товару у розмірі 7% від вартості непоставленого товару понад 30 днів, що узгоджується із приписами статтей 230, 231 Господарського кодексу України.
Щодо оскарження додаткового рішення Господарського суду Хмельницької області від 23 квітня 2026 року в справі №924/53/26 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9484 грн, то Позивач в апеляційній скарзі зазначив, що попри зменшення судом першої інстанції витрат Відповідача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 9 484 грн, даний розмір все ще є завищеним, неспівмірним із складністю цією справи, внаслідок чого вважає, що існують підстави для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Скаржник вказав, що Відповідачем для стягнення витрат на правничу допомогу обов`язково повинні бути додані докази, а саме фактично понесені витрати - платіжні доручення, квитанції, касові ордери або докази обов`язку сплати рахунок, акт та умови договору про оплату після розгляду справи, акт приймання - передачі, детальний опис робіт. Наголошує, що зі змісту акту не вбачається детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що з позиції апелянта не дає змоги визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, та оскільки докази фактично понесених витрат (платіжні доручення, квитанції, касові ордери) про сплату в сумі 30 000 грн взагалі не надано.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 4 травня 2026 року справу №924/53/26 прийнято до провадження суду та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Позивачу.
15 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Відповідача надійшов відзив в якому Відповідач просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вказав, що судом під час винесення рішення було взято до уваги, що: пеня та штраф є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру Позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі; прострочення виконання зобов`язання було короткостроковим. З даного Відповідач виснує, що прийняте судом рішення відповідає принципу верховенства права, так як при прийнятті даного рішення було враховано як норми матеріального права так і норми процесуального права, а використання інституту зменшення неустойки, з урахуванням інтересів сторін, є ефективним та справедливим механізмом забезпечення балансу інтересів сторін, так як притягнуло Відповідача до відповідальності за невчасне виконання. Поряд з тим, Відповідач звертає увагу на те, що як вбачається з поданої апеляційної скарги, Позивачем не наведено конкретних фактів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, так як використання судом інституту зменшення неустойки на переконання Відповідача є його правом та цілком відповідає принципу верховенства права.
Відповідач зазначив, що у строки (3 календарні дні) та в порядку (направлення розмірного ряду з office@khnpp.atom.gov.ua на zahidspets@ukr.net) передбачених пунктом 2.4. Договору, Позивачем рознарядка не надана, і що лише 6 серпня 2025 року на електронну адресу Позивача надійшов лист, який стосувався не всієї партії товару, а тільки зразків товару. При цьому Відповідач звертає увагу на те, що 18 вересня 2025 року о 16:27 на електронну адресу Відповідача надійшов лист із остаточними розмірами товару. За таких обставин Відповідач вважає аргументи апелянта, що розмірний ряд який був отриманий 6 серпня 2025 року, був остаточним, безпідставними.
16 червня 2026 року через підсистему «Електронний суд» від Позивача надійшли додаткові пояснення в яких Позивач вказав, що в процесі виконання Договору Відповідач жодного разу не повідомляв Позивача про настання обставин непереборної сили, які б унеможливлювали належне та своєчасне виконання зобов`язань, а також не надавало сертифіката Торгово-промислової палати України чи регіональної торгово промислової палати на підтвердження наявності форс-мажорних обставин у порядку та строки, визначені пунктами 7.2, 7.3 Договору та частиною першою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». За таких обставин наведені Відповідачем під час судового розгляду доводи та подані документи на переконання Позивача не можуть вважатися належним підтвердженням існування обставин, які вплинули на виконання Договору, оскільки не доводять наявності безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між зазначеними подіями та допущеним простроченням поставки товару. 
Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Згідно частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
В силу дії частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.
Суд констатує, що дана справа № 924/53/26 не підпадає під дані винятки.
Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік", з 1 січня 2026 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 3328 грн Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 332800 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).
З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно, ухвалою суду апеляційної інстанції від 4 травня 2026 року повідомлено сторін про те, що розгляд справи №924/53/26 проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 24 червня 2026 року включно. 
Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення та додаткове рішення без змін. 
При цьому Північно-західний апеляційний господарський суд виходить з наступного.

З матеріалів справи слідує, що 11 липня 2025 року між Позивачем (Покупець) та Відповідачем (Постачальник) укладено Договір (а.с. 41-45).
У відповідності до умов пункту 1.1 Договору, Відповідач зобов`язався поставити і передати у власність Позивача в передбачені цим Договором строки товар, а Позивач зобов`язався прийняти і оплатити вказаний товар згідно з найменування, асортиментом, виробником, кількістю, ціною, та з кодом згідно УКТ ЗЕД товару, які зазначаються в специфікації №1 (Додаток №1 до Договору), та є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 Договору предметом поставки по даному Договору є товар: спецодяг для охорони в асортименті згідно з ДК 021:2015-35810000-5 Індивідуальне обмундирування.
Місцем виконання цього Договору є місто Нетішин Хмельницької області.
За змістом пункту 2.4 Договору порозмірна заявка буде додатково надана Постачальнику протягом трьох календарних днів з дати укладення Сторонами Договору, шляхом направлення її з електронної пошти Позивача office@khnpp.atom.gov.ua на електронну пошту Відповідача zahidspets@ukr.net.
Згідно з пунктом 3.1 Договору, строк поставки товару становить 60 календарних днів з дати укладення сторонами Договору.
Пунктом 3.2 Договору передбачено, що поставка товару згідно зі специфікації здійснюється транспортом і за рахунок Відповідача на умовах DDP згідно з ІНКОТЕРМС 2020 на склад Вантажоодержувача у м. Нетішин Хмельницької області.
В силу дії пункту 3.5 Договору, датою поставки товару вважається дата підписання видаткової накладної / товарно-транспортної накладної Вантажоодержувачем.
У відповідності до пунктів 4.1, 4.2 Договору, ціна товару по Договору становить 2015235 грн 60 коп. з ПДВ.
Ціна за одиницю товару, кількість та загальна ціна товару по Договору визначається специфікацією №1 (Додаток №1 до Договору).
Пунктами 8.1, 8.2 Договору, сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством України.
За порушення строку поставки товару Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого (недопоставленого) в строк товару за кожен день прострочення, а за прострочення поставки понад 30 днів Відповідач додаткового сплачує Позивачу штраф у розмірі 7% від вказаної вартості.
Згідно з пунктом 11.1 Договору, цей Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками (за наявності печатки) і діє до 30 червня 2026 року, а в частині виконання гарантійних зобов`язань, що передбачені даним Договором - до спливу гарантійних строків.
Відповідно до пунктів 14.1, 14.2 Договору, додатками до нього є: специфікація №1 (Додаток №1) та технічна специфікація (Додаток №2).
У специфікації №1 визначено позиції та кількість товарів, які підлягають поставці.
Договір та Додатки до нього підписані представниками сторін та скріплені відтиском печатки сторін.
Суд апеляційної інстанції констатує, що матеріали справи не містять доказів, в підтвердження розірвання або визнання недійним Договору.
На виконання умов Договору Відповідач поставив, а Позивач прийняв товар загальною вартістю 1687812 грн партіями згідно наступних видаткових накладних:
· від 19 вересня 2025 року №125 вартістю 44730 грн з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 25 вересня 2025 року);
·  від 15 жовтня 2025 року №139 вартістю 368575 грн 20 коп. з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 16 жовтня 2025 року);
· від 24 жовтня 2025 року №146 вартістю 450520 грн 56 коп. з ПДВ, в тому числі Шеврон нарукавні знаки вартістю 39004 грн 56 коп. (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 27 жовтня 2025 року);
·  від 24 жовтня 2025 року №147 вартістю 214704 грн з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 28 жовтня 2025 року);
· від 29 жовтня 2025 року №155 вартістю 39004 грн 56 коп. з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 31 жовтня 2025 року);
· від 31 жовтня 2025 року №157 вартістю 175341 грн 60 коп. з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 3 листопада 2025 року);
· від 3 листопада 2025 року №160 вартістю 13001,52грн з ПДВ, зокрема нашивка "Охорона" (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 5 листопада 2025 року);
· від 17 листопада 2025 року №175 вартістю 169019 грн 76 коп. з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 18 листопада 2025 року);
· від 15 грудня 2025 року №198 вартістю 44730 грн з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 15 грудня 2025 року);
· від 25 грудня 2025 року №227 вартістю 78724 грн 80 коп. з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 26 грудня 2025 року);
·  від 26 грудня 2025 року №231 вартістю 17892 грн з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 30 грудня 2025 року);
· від 26 грудня 2025 року №233 вартістю 71568 грн з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 30 грудня 2025 року). 
Видаткові накладні підписані представниками сторін.
Окрім того, Позивачем до матеріалів справи долучено листування сторін, зокрема: 
· лист Позивача від 6 серпня 2025 року об 11:09 адресований Відповідачу щодо необхідності відшиття зразків партії спецодягу (також у листі зазначено, що офіційно лист-заявку на постачання буде надіслано після узгодження з підрозділом-замовником);
·  лист Позивача від 2 вересня 2025 року о 8:35 адресований Відповідачу з додатком службовою запискою щодо оцінки наданого зразку та аркушем погодження;
·  лист Позивача від 18 вересня 2025 року о 16:27 адресований Відповідачу з направленням порозмірної сітки щодо товару.
14 жовтня 2025 року Позивачем на адресу Відповідача надсилалась претензія №45-30-2407/24994 з вимогою поставити товар згідно умов Договору, а також сплатити нараховані штрафні санкції за прострочення термінів поставки товару. Надсилання претензії підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення у цінний лист, а також поштовою накладною.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, Відповідачем поставлено Позивачу товару загальною вартістю 327423 грн 60 коп. з ПДВ згідно наступних видаткових накладних: від 9 січня 2026 року №4 вартістю 35784 грн з ПДВ (з відміткою покупця про отримання 13 січня 2026 року); від 15 січня 2026 року №10 вартістю 53676 грн з ПДВ (з відміткою покупця про отримання 19 січня 2026 року); від 16 січня 2026 року №11 вартістю 118087 грн 20 коп. з ПДВ (з відміткою Позивача про отримання 19 січня 2026 року); від 29 січня 2026 року №31 вартістю 119876 грн 40 коп. з ПДВ (з відміткою Позивача про отримання 30 січня 2026 року).
Ухвалою місцевого господарського суду від 2 березня 2026 року, окрім іншого, прийнято заяву Позивача про зменшення позовних вимог (вх№05-08/530/26 від 13 лютого 2026 року); закрито провадження у справі №924/53/26 в частині зобов`язання поставити товар вартістю 327423 грн 60 коп., у зв`язку із відсутністю предмета спору відповідно до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.
Позивач, посилаючись на неналежне виконання Відповідачем зобов`язань за Договором в частині своєчасної поставки товару, звернувся до господарського суду за захистом порушеного, на його думку права, із позовом про стягнення з Відповідача штрафних санкцій з яких 84052 грн 80 коп. пені та 49655 грн 07 коп. штрафу у розмірі 7% від вартості непоставленого товару, нарахованих відповідно до пунктів 8.1, 8.2 Договору.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору, який за своєю правовою природою є договором поставки, відтак до правовідносин, що виникли між сторонами на підставі даного договору слід застосовувати положення законодавства, що регулюють правовідносини поставки.
Згідно з статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В силу дії статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

З поданої Позивачем апеляційної скарги, вбачається що її заперечення в частині оскарження рішення від 1 квітня 2026 року зводяться до скасування рішення місцевого господарського суду в частині визначення моменту в часі з якого виникло право у Позивача нараховувати штрафні санкції та рішення суду в частині зменшення розміру штрафних санкцій на 50 % .
Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що порозмірна сітка, додатково направлена Відповідачу 18 вересня 2025 року, у порівнянні із попередньо надісланою (6 серпня 2025 року) є майже тотожною та містила виключно уточнення щодо одного розміру товару, не передбачала зміни загального обсягу чи номенклатури продукції, визначених специфікацією до Договору та попередньою заявкою, з приводу чого колегія суду зауважує таке.
5 вересня 2025 року, між Позивачем та Відповідачем укладено Договір. 
Згідно пункту 3.1 Договору, строк поставки Товару становить протягом 60 календарних днів з дати укладення Сторонами Договору. 
За пунктом 2.4 Договору, порозмірна заявка буде додатково надана Відповідачу протягом трьох календарних днів з дати укладення Сторонами Договору, шляхом направлення її з електронної пошти Позивача office@khnpp.atom.gov.ua на електронну пошту Відповідача zahidspets@ukr.net ». 
За таких обставин, обов`язок щодо надання розмірного ряду товару, покладено саме на Позивача як відкладальної обставини. 
Зважаючи, що розмірний ряд товару є істотною умовою Договору, то суд вважає, що в даному випадку, Відповідач був позбавлений можливості розпочати виготовлення товару та його поставку з огляду на відсутність розмірного ряду (відкладальна обставина). 
При цьому, у строки (3 календарні дні) та в порядку (направлення розмірного ряду з office@khnpp.atom.gov.ua на zahidspets@ukr.net) передбачених пунктом 2.4 Договору, Позивачем рознарядка не надана. 
Тільки, 6 серпня 2025 року на електронну адресу Відповідача надійшов лист (з yuzyuk.marina@khnpp.atom.gov.ua) наступного змісту: «Добрий день, направляю вам необхідні до пошиття розміри спецодягу для охорони. За попередньою домовленістю, прошу Вас відшити зразки партії спецодягу (розмір для відшиття зразку виділений жовтим кольором підрозділом-замовником на відповідність технічним вимог) для перевірки. В разі відсутності зауважень, вони будуть враховані у всю партію товару. Офіційно лист-заявку на постачання, я Вам надішлю після узгодження з підрозділом -замовником». 
Отже інформація про розмірний ряд від 6 серпня 2025 року, стосувалася не всієї партії товару, а тільки зразків товару. Тільки, 18 вересня 2025 року о 16:27 на електронну адресу Відповідача надійшов лист із остаточними розмірами товару. 
Відтак з вищеописаного листування сторін вбачається, що порозмірна сітка направлена з адреси Позивача на адресу Відповідача листом від 18 вересня 2025 року о 16:27 (а.с. 66). Зазначена обставина не спростована Позивачем, а доводи апеляційної скарги щодо «майже тотожного змісту» порозмірна сітка, додатково направленої Відповідачу 18 вересня 2025 року, у порівнянні із попередньо надісланою 6 серпня 2025 року, спростовуються описаним вище змістом таких заявок.
За змістом статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Стаття 613 Цивільного кодексу України визначає, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.
На підставі наведеного, проаналізувавши долучені до матеріалів справи докази, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що Позивач допустив прострочення виконання свого обов`язку щодо надання вихідних даних для виготовлення товару та надав порозмірну сітку з порушенням строку визначеного у пункті 2.4 Договору та поза межами строку визначеного пунктом 3.1 Договору щодо строку поставки товару у термін 60 календарних днів з дати укладення сторонами цього Договору.
Відтак, діючи в правовому полі частини 4 статті 612, частини 2 статті 613 Цивільного кодексу України, апеляційний господарський суд вбачає вірним початок обрахунку строку для поставки товару, який пов`язаний з визначенням Позивачем розмірів, з наступного дня після отримання порозмірної сітки, тобто з 19 вересня 2025 року, та зважаючи на пункт 3.1 Договору протягом 60 календарних днів, тобто по 17 листопада 2025 року включно.
Таким чином, аргументи Апелянта, що розмірний ряд який був отриманий 6 серпня 2025 року, ніби то був остаточним, є безпідставними, а отже, строк поставки товару було зміщено з ініціативи самке Позивача (стаття 613 Цивільний кодекс України), і як наслідок строк поставки товару продовжено на той самий строк, а саме до 17 листопада 2025 року.
При цьому частина товару, а саме в асортименті - нашивки та шеврони, які поставлені згідно видаткових накладних від 24 жовтня 2025 року №146 вартістю 39004 грн 56 коп. (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 27 жовтня 2025 року), від 3 листопада 2025 року №160 вартістю 13001 грн 52 коп. з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 5 листопада 2025 року) не є пов`язаною з необхідністю врахування порозмірної сітки, тому початок обрахунку строку поставки товару в цій частині починає свій перебіг з дати укладення Договору - 11 липня 2025 року та триває 60 календарних днів по 9 вересня 2025 року включно, що не заперечується Позивачем.
Поряд з тим колегія суду зважаючи на дати видаткових накладних щодо поставки товару (датою поставки вважається дата, підписання видаткової накладної вантажоодержувачем, що узгоджено сторонами у пункті 3.5 Договору), враховуючи визначений граничний термін поставки товару в асортименті шеврони, нашивки - по 9 вересня 2025 року включно, граничний термін поставки товару в асортименті, визначеному порозмірною сіткою - по 17 листопада 2025 року включно, суд апеляційної інстанції констатує, що Відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язань щодо поставки товару.
Пунктами 8.1, 8.2 Договору, сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором та чинним законодавством України.
За порушення строку поставки товару Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого (недопоставленого) в строк товару за кожен день прострочення, а за прострочення поставки понад 30 днів Відповідач додаткового сплачує Позивачу штраф у розмірі 7% від вказаної вартості.
Перевіривши розрахунок заявленої до стягнення пені за період з 6 жовтня 2025 року по 29 січня 2026 року включно судом апеляційної інстанції встановлено, що належною до стягнення є сума пені в розмірі 31966 грн 80 коп., а саме:
· у сумі 1833 грн 21 коп. на вартість невчасно поставленого товару (шеврон) 39004 грн 56 коп. за період з 10 вересня 2025 року по 26 жовтня 2025 року згідно видаткової накладної №146 від 24 жовтня 2025 року (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 27 жовтня 2025 року);
· у сумі 728 грн 09 коп. на вартість невчасно поставленого товару (нашивка) 13001 грн 52 коп. за період з 10 вересня 2025 року по 4 листопада 2025 року згідно видаткової накладної №160 від 3 листопада 2025 року (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 5 листопада 2025 року);
·  у сумі 15129 грн 48 коп. на залишок вартості непоставленого товару в сумі 540338 грн 40 коп. за період з 18 листопада 2025 року по 15 грудня 2025 року, згідно видаткової накладної №175 від 17 листопада 2025 року (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 18 листопада 2025 року);
·  у сумі 4956 грн 08 коп. на залишок вартості непоставленого товару в сумі 495608 грн 40 коп. за період з 16 грудня 2025 року по 25 грудня 2025 року, згідно видаткової накладної №198 від 15 грудня 2025 року (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 16 грудня 2025 року);
·  у сумі 1667 грн 53 коп. на залишок вартості непоставленого товару в сумі 416883 грн 60 коп. за період з 26 грудня 2025 року по 29 грудня 2025 року, згідно видаткової накладної №227 від 25 грудня 2025 року (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 26 грудня 2025 року);
·  у сумі 4583 грн 93 коп. на залишок вартості непоставленого товару в сумі 327423 грн 60 коп. за період з 30 грудня 2025 року по 12 січня 2026 року, згідно видаткової накладної №231 від 26 грудня 2025 року та №233 від 26 грудня 2025 року (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 30 грудня 2025 року);
· у сумі 1749 грн 84 коп. на залишок вартості непоставленого товару в сумі 291639 грн 60 коп. за період з 13 січня 2026 року по 18 січня 2026 року, згідно видаткової накладної №4 від 9 січня 2026 року (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 13 січня 2026 року);
·  у сумі 1318 грн 64 коп. на залишок вартості непоставленого товару в сумі 119876 грн 40 коп. за період з 19 січня 2026 року по 29 січня 2026 року, згідно видаткових накладних №10 від 15 січня 2026 року та №11 від 16 січня 2026 року (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 19 січня 2026 року).
Зважаючи на наведені вище строки поставки товару в розрізі умов пункту 8.2 Договору щодо обов`язку сплатити штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару за прострочення поставки товару понад 30 календарних днів, суд апеляційної інстанції вважає правомірним нарахування штрафу в сумі 38333 грн 02 коп., за прострочення поставки понад 30 календарних днів по видаткових накладних: від 24 жовтня 2025 року №146 вартістю 39004 грн 56 коп. (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 27 жовтня 2025 року), від 3 листопада 2025 року №160 вартістю 13001 грн 52 коп. з ПДВ (відмітка вантажоодержувача про отримання товару 5 листопада 2025 року) та на залишок непоставленого товару станом на 18 грудня 2025 року в сумі 495608 грн 40 коп.. 
При цьому, заявлена до стягнення Позивачем пеня в сумі 52086 грн та штраф в розмірі 11322 грн 05 коп. нараховані неправомірно.
Крім цього, Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив (вх.№05-22/1618/26 від 23 лютого 2026 року) просив суд першої інстанції зменшити розмір пені та штрафу на 50%, у зв`язку із настанням непередбачуваних обставин на підприємстві Відповідача, а саме знищення сировини та готових виробів, внаслідок ракетного обстрілу, що відбувся 19 листопада 2025 року, із долученням до відзиву наступних копій: акт про пожежу від 20 листопада 2025 року, яким зафіксовано причину пожежу - вибух внаслідок потраплянні боєприпасів під час бойових дій; додаток до акту про пожежу щодо переліку знищеного майна; талон повідомлення єдиного обліку №66197. 
Розглянувши таке клопотання в розрізі заперечень Позивача, наведених в апеляційній скарзі щодо такого зменшення, колегія суду зауважує таке.
Враховуючи заявлені Позивачем штрафні санкції та їхній розмір, колегія суду враховує, що із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Враховуючи усе вищеописане суд апеляційної інстанції оцінюючи подане клопотання констатує, що при вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду також належить брати до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання.
Також суду необхідно зважати на співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (зокрема висвітлено і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 920/1013/18, від 26 березня 2020 року у справі № 904/2847/19).
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 Цивільного кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статтей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 916/878/20).
Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11 липня 2023 року у справі № 914/3231/16, від 10 серпня 2023 року у справі № 910/8725/22, від 26 вересня 2023 року у справі № 910/22026/21, від 02 листопада 2023 року у справі № 910/13000/22, від 07 листопада 2023 року у справі № 924/215/23, від 09 листопада 2023 року у справі № 902/919/22).
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22).
Крім того, процесуальна норма щодо зменшення розміру пені може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв`язку з порушенням зобов`язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом. 
Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
При цьому, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Вирішуючи питання щодо зменшення розміру пені, суд апеляційної інстанції враховує наступні обставини:
· пеня та штраф є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при зменшенні її розміру Позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі;
·  прострочення виконання зобов`язання було короткостроковим, в період з 19 вересня 2025 року по 17 листопада 2025 року Відповідачем здійснено поставку товару на загальну суму 1422 891 грн 20 коп. всього об`єму товару та/або 70,6%;
· 9 листопада 2025 року внаслідок ворожого ракетного обстрілу знищено виробничі та складські приміщення Відповідача, що знаходилося за адресою: Тернопіль, вул. 15-го Квітня, буд. 6, що підтверджується: Актом про пожежу Головного управління Держаної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області від 20 листопада 2025 року, єдиного обліку №66197; Талоном повідомленням про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення від 28 листопада 2025 року, відповідно до якого внаслідок ракетного обстрілу за адресою: м. Тернопіль, вул. 15-го Квітня, буд. 6 була знищена частина будівлі та відбулася пожежа на складі, подія зареєстрована в ЄРДР № 22025210000000081 СВ УСБУ в Тернопільській області. В результаті вище вказаного ракетного обстрілу було знищено сировину яка використовувалася у виробництві товарів та готові вироби, в тому числі за договором поставки №53-124-01-25-26398, як наслідок для відновлення виробничих потужностей та закупівлі нової сировини знадобився деякий час; після відновлення виробничих потужностей товар був поставлений в повному обсязі;
· відсутність підстав вважати, що порушення зобов`язання Відповідачем потягло за собою збитки для Позивача, матеріали справи не містять доказів того, що несвоєчасна поставка товару спричинила значні збитки для Позивача;
· очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум штрафу та пені, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання;
· в порядку та в строки передбачені пунктом 7.3 Договору Відповідач не встиг повідомити Позивача про настання форс-мажорних обставин, як наслідок, втратив право посилатися на обставини, що звільняють від відповідальності. 
Колегія суду констатує, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Приймаючи рішення про зменшення розміру штрафу колегія суддів враховує те, що: правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора; Позивач застосував до Відповідача також штрафні санкції у вигляд пені, штрафу; штраф та пені є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, а тому при його зменшенні Позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому становищі. 
Таким чином, хоча пеня 0,1% вартості товарів та штраф у 7% є фіксованим розміром, він не є абсолютним і може бути зменшений.
З огляду на всі фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру штрафних санкцій до 50%, та стягує з Відповідача на користь Позивача 15983 грн 40 коп. пені та 19166 грн 51 коп. штрафу. У стягненні з Відповідача 68069 грн 40 коп. пені та 30488 грн 56 коп. штрафу суд апеляційної інстанції відмовляє.
Дане судове рішення у частині оспорюваного рішення від 1 квітня 2026 року й було прийняте і місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору, та не спростовують законність оспорюваного рішення.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд задовольняє позовні вимоги Позивача частково, а відтак залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду покладаються на Позивача, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Що ж стосується апеляційної скарги Позивача в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 9484 грн на додаткове рішення від 23 квітня 2026 року, то колегія суддів зауважує наступне.
Відповідач у відзиві на позов від 9 лютого 2026 року зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він планує понести в зв`язку із даною справою в суді першої інстанції становить 30000 грн та 4000 грн за кожне судове засідання, та що докази понесених витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Додатковим рішенням від 23 квітня 2026 року заяву Відповідача про ухвалення додаткового рішення у справі №924/53/26 про стягнення 30000 грн витрат на правничу допомогу задоволено частково. 
Стягнуто з Відповідача на користь Позивача 9484 грн витрат на правничу допомогу. В решті витрат на правничу допомогу місцевого господарського суду відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі зауважує, що Відповідачем для стягнення витрат на правничу допомогу обов`язково повинні бути додані докази, а саме фактично понесені витрати - платіжні доручення, квитанції, касові ордери або докази обов`язку сплати рахунок, акт та умови договору про оплату після розгляду справи, акт приймання - передачі, детальний опис робіт. Проте, зі змісту акту не вбачається детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що не дає змоги визначити розмір витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, а докази фактично понесених витрат (платіжні доручення, квитанції, касові ордери) про сплату в сумі 30 000 грн взагалі не надано.
В силу дії пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (а саме: - подання (заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи); зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
За положеннями частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України вбачається що, судові витрати складаються з: судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального України: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (аналогічна правова позиція наведена в додатковій ухвалі Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).
Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такі висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів відзначає, що у розгляді питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд повинен враховувати, що:
· не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21);
·  при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 року в справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 775/9215/15ц);
· суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 775/9215/15ц);
· витрати на надану професійну правничу допомогу, в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачена (пункти 138, 139 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23 вересня 2021 року в справі № 904/1907/15).
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19).
Судом апеляційної інстанції у цій справі встановлено, що у даному випадку адвокатський гонорар визначений сторонами у фіксованому розмірі.
Частиною восьмою статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, наведені процесуальні норми вказують на те, що обов`язку суду щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу передує подання стороною відповідної заяви.
Водночас докази на підтвердження розміру витрат сторони на професійну правничу допомогу можуть бути подані у такому порядку: докази можуть бути подані до закінчення судових дебатів у справі; або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила заяву.
Наведені вище положення ГПК України у сукупності дають підстави дійти висновку про те, що сторона спору має обов`язок заявити про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та подати докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Такий обов`язок сторони чітко визначено у статтях 124, 126, 221 ГПК України.
Разом з тим процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 2 лютого 2024 року в справі № 910/9714/22.
Як слідує з матеріалів справи, 10 вересня 2025 року між Позивачем (клієнт) та Адвокатським бюро "Мінченко та партнери" (адвокатське бюро) укладено договір про надання правової допомоги №10-09/3/25 (надалі - Договір; а.с. 108).
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Договору, адвокат бере на себе зобов`язання надавати Відповідачу правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Відповідач зобов`язався оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору.
Склад, обсяг, вартість надання правової допомоги визначаються на підставі замовлення, що є невід`ємною частиною Договору.
Згідно з пункту 5.1 Договору, адвокат самостійно визначає розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і завантаженість адвоката та інші обставини.
У відповідності до пункту 7.1 Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного врегулювання питання пов`язаних із захистом інтересів Відповідача, визначених в замовленні (додатках) до даного договору.
Додатком №03-02/26 від 3 лютого 2026 року до Договору є замовлення №03-02/26, в якому сторонами погоджено, що правовою (правничою) допомогою є судовий захист інтересів Відповідача у справі №924/53/26.
В той же час, згідно з пунктами 1, 2, 3, 4 Замовлення, сторони погодили, що фіксований розмір гонорару (винагороди) за надання правових (правничих) послуг визначено сторонами з врахуванням вимог ст. 126 ГПК України в судах усіх інстанцій, складності питань, виходячи із принципів розумності та врахуванням часу (строку) виконання складає 30000 грн, які включають у себе, але не обмежуються: вивчення та аналіз документів, наданих клієнтом, пошук актуальної судової практики; надання юридичної консультації; підготовка та складання усіх необхідних клопотань, заяв, пояснень, та інших процесуальних документів, які необхідні для захисту прав та законних інтересів клієнта в судах усіх інстанцій; участь в судових засіданнях, в судах усіх інстанцій за потреби; супровід виконання судового рішення.
Kpiм гонорару передбаченого пунктом 2 Замовлення, Відповідач сплачує бюро участь у судовому засіданні у тому числі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, 4000 грн, за одне таке засідання, та не залежить від тривалості такого засідання та яке не відбулося з незалежних від адвоката причин. Зазначена вартість, включає час перебування адвоката адвокатського бюро у дорозі до суду, підготовку до засідань, очікування засідання, тощо.
Сторони погодили, що розрахунок за надані послуги здійснюється клієнтом на користь адвокатського бюро протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту ухвалення судового рішення.
Згідно наявного в матеріалах справи акту надання послуг №212 від 10 квітня 2026 року (а.с. 142) адвокатським бюро надано правову (правничу) допомогу на суму 30000 грн (на підставі замовлення №03-02/26 від 3 лютого 2026 року до договору про надання правової (правничої) допомоги №10-09/3/25 від 10 вересня 2025 року).
Відтак, вищеописаним спростовуються доводи апеляційної скарги щодо відсутності акта приймання - передачі та детального опису робіт так як пунктами 1, 2, 3, 4 Замовлення, сторони погодили фіксований розмір гонорару в сумі 30000 грн та деталізували види та обсяг наданих послуг.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції відхиляє заперечення Позивача щодо відсутності детального опису послуг та витраченого часу, оскільки сторони Договору правомірно погодили фіксований розмір гонорару адвоката у сумі 30 000 грн.
Доходячи цього висновку колегія суду враховує правову позицію наведену Верховним Судом в постанові від 6 травня 2026 року по справі № 910/7352/25.
Як стверджується матеріалами справи, представником Відповідача адвокатом Мінченко Я.В. подано до суду через систему "Електронний суд" та підписано електронним цифровим підписом відзив на позовну заяву від 9 лютого 2026 року; клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції від 12 лютого 2026 року; заперечення на відповідь на відзив від 23 лютого 2026 року; заяву про розгляд справи без участі від 1 квітня 2026 року.
Крім цього, представник Відповідача адвокат Мінченко Я.В. приймав участь в підготовчих засіданнях 16 лютого 2026 року та 2 березня 2026 року, а також в судовому засіданні 18 лютого 2026 року в Господарському суді Хмельницької області (в режимі відеоконференції).
Частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегією суду враховується, що рішенням Господарського суду Хмельницької області від 1 квітня 2026 року позовні вимоги Позивача визнано правомірними на суму 70299 грн 82 коп. (в т.ч. 31966 грн 80 коп. пені та 38333 грн 02 коп. штрафу), що складає 52,58% від заявлених до стягнення позовних вимог - 133707 грн 87 коп. (в т.ч. 84052 грн 80 коп. пені та 49655 грн 07 коп. штрафу).
За частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Дослідивши акт наданих послуг в розрізі детального опису виконаних робіт зазначеного в пункті 2 замовлення, колегією суддів враховується, що більшість робіт, виконаних Адвокатом пов`язаних саме із складанням та написанням відзиву на позовну заяву без створення нових доказів, що вказує про поглинання робіт пов`язаних із підготовкою відзиву позовної заяви самим же написанням відзиву на позовну заяву.
Окрім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо відсутності розрахункових документів які б вказували на дійсність надання таких послуг, оскільки ВПВС в постанові від 22 травня 2024 року в справі № 227/2301/21 зауважила, що такі документи не підтверджують факту надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом справи, а лише вказують на те, що між стороною у справі та адвокатом існують договірні відносини щодо надання юридичних послуг. 
Відтак виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу розумності судових витрат, враховуючи вищезазначене та всі аспекти і складність даної справи, враховуючи позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21, від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21щодо можливості зменшення фіксованої суми гонорару, враховуючи заперечення Позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, зважаючи на задоволення позову Позивача частково, суд апеляційної інстанції доходить висновку про підставність стягнення з Відповідача на користь Позивача 9484 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, адже саме такий їх розмір колегією суду визначається як справедливий, а також таким, що відповідає критерію реальності та розумності таких витрат. В задоволенні решти судових витрат на правничу допомогу апеляційний господарський суд відмовляє. 
В той же час судова колегія констатує, що аналогічне судове рішення в цій частині щодо стягнення 9484 грн судових витрат на професійну правничу допомогу і було прийняте місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд залишає додаткове рішення місцевого господарського суду також без змін.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду Хмельницької області від 1 квітня 2026 року в справі №924/53/26 - залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на додаткове рішення Господарського суду Хмельницької області від 23 квітня 2026 року в справі №924/53/26 - залишити без задоволення.
3. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 1 квітня 2026 року в справі №924/53/26 - залишити без змін.
4. Додаткове рішення Господарського суду Хмельницької області від 23 квітня 2026 року в справі №924/53/26 - залишити без змін.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
6. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
7. Справу №924/53/26 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Олексюк Г.Є. 

Суддя Бучинська Г.Б.