ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 279/8093/25	  	Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А.	
Категорія 96	  	Доповідач Панкеєва В.А.	

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Панкеєвої В.А.,
суддів Григорусь Н.Й.,
Галацевич О.М.,
за участю секретаря Добровольської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/8093/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - військова частина НОМЕР_1 /108 бат. бригада імені ОСОБА_2 , Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання членом сім`ї загиблого військовослужбовця,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А. у м. Коростені,

встановив:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання членом сім`ї загиблого військовослужбовця.
Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 поблизу н.п. Муравка Покровського району Донецької області загинув від вибухової травми її рідний брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Попри реєстрацію за різними адресами, вони з братом протягом тривалого часу перебували у стійких сімейних відносинах, мали спільний побут, бюджет, витрати та надавали взаємну підтримку один одному. З 2019 року, після його повернення зі служби в АТО, вони постійно проживали однією родиною у належному їй будинку в селі Поліське, де разом вели господарство, дбали про важкохворих батьків до їхньої смерті у 2024 році та спільно купували побутову техніку для дому. Навіть після мобілізації брата у липні 2022 року до військової частини НОМЕР_2 , їх тісний зв`язок та взаємодопомога не припинялися, під час відпусток він завжди повертався додому та допомагав по господарству, а вона зі свого боку регулярно купувала йому речі першої необхідності, фінансувала його лікування та реабілітацію після травми, перераховуючи кошти на його картку, збирала необхідні речі перед виходом на бойові позиції. Брат відмовився на її користь від спадщини та щомісячно виділяв по 5000,00 грн на утримання її родини, оскільки вона виховує двох дітей, старша з яких є студенткою, а її чоловік є особою з інвалідністю і не може працювати. У квітні 2025 року брат передав їй свою банківську картку "Приватбанк" для оплати комунальних послуг, а у медичній декларації та анкетах офіційно визначив її довіреною особою на випадок екстрених ситуацій. Наявність реальних сімейних відносин, спільного побуту та взаємних обов`язків повністю відповідає положенням частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України та роз`ясненням Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 щодо визначення членів сім`ї військовослужбовця. Встановлення цього факту в порядку окремого провадження згідно з пунктом 5 частини 2 статті 293 та статті 316 ЦПК України має для неї важливе юридичне значення, оскільки є єдиним способом підтвердити її статус члена сім`ї загиблого військовослужбовця для подальшого отримання передбачених законодавством компенсаційних виплат після його загибелі під час виконання бойового завдання.
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд:
- встановити факт її проживання однією сім`єю з рідним братом ОСОБА_3 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 поблизу н.п.Муравка Покровського району Донецької області від вибухової травми;
- визнати її членом сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 , який був її єдиним рідним братом.
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 лютого 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заяви в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.
На думку апелянта, суд першої інстанції формально підійшов до розгляду заяви, порушив вимоги статей 81, 89 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, безпідставно відмовивши у задоволенні клопотань про витребування доказів, які мали істотне значення для встановлення факту проживання заявниці однією сім`єю із загиблим братом ОСОБА_3 та ведення з ним спільного господарства.
Зокрема, судом відмовлено у витребуванні з військової частини НОМЕР_1 особистого розпорядження загиблого, витягу з наказу про його виключення зі списків особового складу, документів щодо причин загибелі та витягу з особової справи про склад його сім`ї. 
Також суд не витребував у приватного нотаріуса Левківської Г.С. копію заяви ОСОБА_3 про відмову від спадщини на користь заявниці у спадковій справі № 46/2024, у Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області - відомості про оформлення ним пільг як учасником бойових дій на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , а в АТ "Ощадбанк" - інформацію щодо руху коштів та систематичних переказів із карткового рахунку заявниці на рахунок брата для придбання лікарських засобів.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував довідку Управління праці та соціального захисту населення Коростенської районної державної адміністрації, яка, на її думку, підтверджує участь брата в оплаті житлово-комунальних послуг, а також необґрунтовано відхилив узгоджені та послідовні показання свідків, які підтвердили факт їх тривалого спільного проживання, ведення спільного побуту, наявність спільного бюджету, догляд за хворими батьками та взаємну допомогу.
Крім того, заявниця зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про її реєстрацію в місті Коростені з 2005 року, тоді як наявна в матеріалах справи копія паспорта свідчить про реєстрацію за відповідною адресою лише з 16 вересня 2015 року.
Також апелянт не погоджується з висновком суду про те, що її працевлаштування у Виконавчому комітеті Коростенської міської ради виключає можливість проживання в селі Поліське. На обґрунтування своїх доводів зазначає про транспортну доступність між населеними пунктами, наявність у неї посвідчення водія та двох транспортних засобів, а також те, що час у дорозі від місця проживання до місця роботи становить близько 12 хвилин автомобілем або 20-25 хвилин громадським транспортом.
На переконання апелянта, сама по собі реєстрація місця проживання у місті не позбавляє її права фактично проживати у належному їй будинку в селі Поліське разом із братом та вести з ним спільний побут. При цьому вона посилається на положення частини четвертої статті 3 СК України та Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, відповідно до яких проживання членів сім`ї за різними адресами у зв`язку з роботою, проходженням військової служби чи іншими обставинами саме по собі не свідчить про припинення сімейних відносин.
Враховуючи викладене, апелянт вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам у їх сукупності, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яким безпідставно відмовлено у встановленні факту проживання однією сім`єю із загиблим військовослужбовцем та, як наслідок, у реалізації права на отримання передбачених законом соціальних гарантій.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 14 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду на 11:00 год 18 червня 2026 року.
17 квітня 2026 року представник Міністерства оборони України подав відзив, у якому вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином та вчасно. 
В апеляційній скарзі заявник просила справу розглядати без її участі.
Від представника Міністерства оборони України надійшла заява з проханням справу розглядати без його участі.
За приписами ст.372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з`явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 29.08.1981, батьками заявниці ОСОБА_3 є: батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 (а.с.23 т.1).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 07.04.1979, батьками ОСОБА_3 є: батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 (а.с.23 т.1).
Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_5 , виданого 25.06.2005 ОСОБА_3 зареєструвала шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 (а.с.28 т.1).
Отже, заявниця ОСОБА_1 та загиблий ОСОБА_3 є рідними братом та сестрою.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10 т.1).
Відповідно до копії сповіщення №з/2972 від 19.06.2025 ОСОБА_1 повідомлено про загибель брата, старшого солдата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 поблизу н.п. Муравка Покровського району Донецької області (а.с.15 т.1).
Згідно з свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_7 ОСОБА_4 (батько) помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.49 т.1).
Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_8 ОСОБА_5 (матір) померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.50 т.1).
Згідно з довідкою від 07.11.2025 за №293, виданою виконкомом Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 про те, що її рідний брат ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживав у будинку своєї рідної сестри ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , разом із сестрою доглядали батьків та вели спільне господарство, садили та обробляли присадибні ділянки, власної сім`ї загиблий не мав. ОСОБА_3 був учасником АТО, в 2022 році був знову мобілізований. Відпустку проводив вдома за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 25.06.2025 похований на кладовищі в селі Поліське (а.с.59 т.1).
Відповідно до витягу з Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с.87 т.1).
Зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить копія паспорта заявниці НОМЕР_9 від 14.07.2005 (а.с.26 т.1).
Крім того, заявником ОСОБА_1 на підтвердження обставин, викладених у заяві про встановлення факту, долучені копії медичних виписок, копії квитанцій про сплату за комунальні послуги, копії переписки, дзвінків та фотографії в месенджері з мобільного телефону, а також копії квитанцій на придбання товарів.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви, оскільки заявниця не довела наявності між нею та загиблим братом факту спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та наявності сімейних відносин у розумінні СК України. Надані докази (показання свідків, довідки, побутові витрати) не підтверджують обов`язкових критеріїв сім`ї, а навпаки свідчать про наявність у заявниці власної сім`ї та окремого проживання.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржене судове рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження, визначений главами 1 і 6 розділу ІV ЦПК України.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частиною сьомою статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17).
Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Щодо інших юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, то їх може бути встановлено в судовому порядку, за умов, передбачених частиною другою статті 315 ЦПК України - якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 308/17634/23.
У справі, що є предметом апеляційного перегляду, заявниця, звертаючись до суду з заявою, просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав і обов`язків зі своїм загиблим братом станом на день його смерті, а також визнати її членом сім`ї брата станом на день його смерті, встановлення якого є необхідним для отримання заявницею компенсаційних виплат у зв`язку зі смертю військовослужбовця.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Верховний Суд дотримується свого сталого та послідовного підходу до вирішення спірного питання.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц зазначено, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3червня 1999року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Про необхідність встановлення зазначених вище обставин як обов`язкової умови для визнання осіб членами сім`ї зазначено у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц та від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц.
При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (ст. ст.3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти спільної присутності їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між особами є усталені відносини, притаманні сім`ї.
Наведене узгоджуються з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №554/8023/15-ц, неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах від 12.12.2019 у справі №466/3769/16, від 27.02.2019 у справі №522/25049/16-ц, від 11.12.2019 у справі №712/14547/16-ц, від 24.01.2020 у справі №490/10757/16-ц, від 08.12.2021 у справі №531/295/19 та інших.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 як брата і сестри, суд першої інстанції виходив з того, що заявницею не надано доказів, які б засвідчили про факт їх спільного проживання та реальність сімейних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , пов`язаність їх спільним побутом, наявність у них взаємних прав та обов`язків.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.
Так, заявниця посилається на те, що з 2019 року та до мобілізації ОСОБА_3 у липні 2022 року , брат проживав спільно разом з нею та батьками однією сім`єю за адресою АДРЕСА_1 .
Однак, заявниця зареєстрована у м. Коростені з 16.09.2015, працює у Виконавчому комітеті Коростенської міської ради.
З річних декларацій, поданих ОСОБА_1 в період з 2019 по 2025 роки, вбачається, що зареєстрованим місцем проживання заявниці у зазначені періоди є м. Коростень та фактичне місце проживання збігається з місцем реєстрації.
Також з вищезазначених декларацій вбачається, що заявниця не декларувала свого брата ОСОБА_3 , як члена сім`ї, що не підтверджує доводи заявниці про спільне проживання з братом та підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами.
Крім того, з довідки Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області від 06.01.2026 №1 вбачається, що заявниця дійсно була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 лише в період з 01.01.1983 по 13.07.2005 та з 11.03.2011 по 20.04.2011 (а.с.183 т.1).
Хоча відсутність офіційної реєстрації за однією адресою не є безумовною підставою для відмови у встановленні юридичного факту, однак у сукупності з іншими доказами вона свідчить про недоведену правову позицію заявниці.
Крім того, слід зазначити, що матеріалами справи також не доведено ведення спільного господарства та пов`язаності заявниці з ОСОБА_3 спільним побутом.
Показання свідків, спільні фотографії та переписка у застосунках Viber та Телеграм самі по собі не є достатніми для встановлення факту проживання однією сім`єю заявниці з рідним братом ОСОБА_3 .
Надані заявницею докази у вигляді квитанцій, фотокарток, телефонних з`єднань та грошових переказів на ліки свідчать лише про близькі, теплі, родинні стосунки та надання звичайної побутової чи фінансової допомоги між братом і сестрою, але за своєю правовою природою не є достатніми для підтвердження існування сім`ї або ведення спільного господарства в розумінні статті 3 Сімейного кодексу України.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що заявницею не підтверджено факт спільного проживання з братом за однією адресою та не доведено факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків
Наведені обставини не свідчать про наявність між заявницею та ОСОБА_3 усталених відносин, притаманних сім`ї, а тому не підтверджують факт їх проживання однією сім`єю.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки заявником не наведено, які саме обставини можуть бути підтверджені запитуваними доказами, а також не обґрунтовано неможливість самостійного їх подання до суду.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що для отримання грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця, особа яка вважає себе членом сім`ї такого військовослужбовця, повинна довести а) факт проживання з загиблим; б) наявність у такої особи і загиблого спільного побуту та взаємних прав та обов`язків, колегія суддів зазначає наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України "Про військовий обов'язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до статті 41 Закону № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2232-XII) унормовано правила виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві
Умови та порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців врегульовані Порядком і умовами призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 45 від 25 січня 2023 року (далі - Порядок).
Відповідно до пункту 1.4. Порядку особи, які мають право на отримання ОГД, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі (смерті) особи, зазначеної у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", що вказана у свідоцтві про смерть. Право осіб на отримання ОГД визначається станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.
Так, відповідно до статті 16-1 Закону № 2232-XII у редакції, чинній на час смерті військовослужбовця ОСОБА_3 , у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті.
Згідно з п.4 статті 16-1 Закону № 2232-XII до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать:
діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;
вдова (вдівець);
батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті);
внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли);
жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;
утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Пункт 4 цієї статті містить вичерпний (закритий) перелік родичів, які мають право на допомогу.
Брати та сестри до цього переліку не входять, незалежно від того, наскільки близькими були їхні стосунки та чи вели вони спільний побут.
Разом з тим, встановлення судом у цій справі факту проживання однією сім`єю та визнання членом сім`ї загиблого військовослужбовця, не породжуватиме для заявника юридичних наслідків, оскільки не створить правових підстав для отримання одноразової грошової допомоги, а тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення заяви є правильним та обґрунтованим.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень учасників та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді Н.Й. Григорусь

О.М. Галацевич

Повне судове рішення складено 18 червня 2026 року.