Справа №:755/4314/25
Провадження №: 2/755/2646/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Гаврилової О.В.,
за участю секретаря - Гречаної Ю.О.,
учасники справи:
представник позивача - адвокат Кондратенко Т.В., 
представник відповідача - адвокат Чорнобривець Р.Є.,
інші учасники справи - не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - 

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 , через представника - адвоката Горбана Артема Вікторовича, звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. 
Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 прострочену заборгованість по договору позики №0902/2022 від 02 вересня 2022 року в розмірі 204 000,00 доларів США, що станом на 24 лютого 2025 року становить еквівалент 8 581 212,00 грн за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль».
Вимоги позову обґрунтовані тим, що 02 вересня 2022 року між сторонами було укладено договір позики №0902/2022, на виконання якого відповідач отримав від позивача 215 500,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 10 грудня 2023 року, згідно визначеного в договорі графіку. Позивач зазначає, що за період з 02 березня 2023 року по 31 січня 2025 року відповідач повернув позивачу частину грошових коштів (позики) в розмірі 10 600,00 грн. Однак, станом на 24 лютого 2025 року у відповідача існує заборгованість з повернення грошових коштів перед позивачем, що становить 204 000,00 доларів США, стягнення яких є предметом позивних вимог.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 березня 2025 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 
14 липня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Онуфрійчук В.А. подано до суду через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому підтверджується факт укладання між сторонами договору позики та передачі коштів у позику. Однак зазначається, що загальна сума повернутих за договором позики №0902/2022 коштів становить 22 420,00 доларів США, а залишок неповернутих коштів складає 193 080,00 доларів США. Також у відзиві вказується на положення ЦК України, які регулюють позовну давність, та зазначається, що відповідач мав виконувати зобов`язання з повернення позики до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (15 місяців), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Позовна давність щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) за договором позики №0902/2022 від 02 вересня 2022 року за останнім платежем спливла 11 грудня 2024 року, що унеможливлює застосування стягнення до ОСОБА_2 . Оскільки Договір позики №0902/2022 від 02 вересня 2022 року було укладено вже після введення воєнного стану сторони діяли в умовах надзвичайної правової ситуації. Враховуючи складну ситуацію в державі, непередбачуваність обставин, що постійно змінюються, позичальник не міг передбачити майбутні труднощі у виконанні взятих на себе зобов`язань. При цьому зазначається, що ОСОБА_2 визнає, що за ним наявна заборгованість за Договором позики №0902/2022 від 02 вересня 2022 року у розмірі 193 080,00 доларів США і прагне її погасити, що підтверджується його діями після подачі позивачем позову до суду, а саме повернення частини грошових коштів. (а.с. 71-74) 
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2026 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. 
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кондратенко Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила, з урахуванням повернутих відповідачем після звернення до суду коштів, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 178 080,00 доларів США.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Чорнобривець Р.Є. в судовому засіданні пояснив, що відповідач позов визнає частково, з урахуванням 9 актів, що підтверджують часткове повернення позики.
Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За приписами ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджуються укладення договору, його умови, а також вони засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою, кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та у постановах Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). 
Судом установлено, що 02 вересня 2022 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики №0902/2022, за умовами якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти - безпроцентну позику в сумі, яка відповідає гривневому еквіваленту 215 500,00 доларів США, що на день укладання цього договору становить еквівалент 8 727 750,00 грн за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль», які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 10 грудня 2023 року. Також умовами договору визначено: позикодавець надає позичальникові позику в день укладання цього договору (п.п.2.2. договору); позика надається в готівковій формі шляхом передачі позичальникові обумовленої цим договором грошової суми та видачі розписки про отримання вказаної суми із зобов`язанням її повернути (п.п.2.3. договору); підписанням цього договору сторони підтверджують факт передачі обумовленої грошової суми (позики) позикодавцем позичальнику (п.п.2.4. договору). Строк, на який надається позика становить 15 календарних місяців з моменту підписання договору і закінчується 31 грудня 2023 року. В п.п.4.2. договору позики викладений графік повернення позики, за яким кошти повертаються в наведеному в договорі порядку: 14 платежами - до 10 числа кожного місяця з 10 жовтня 2022 року по 10 листопада 2023 року - по 15 000,00 доларів США (еквівалент); останній платіж до 10 грудня 2023 року в сумі 5 500,00 доларів США (еквівалент). (а.с.11-14)
Цього ж числа ОСОБА_2 було підписано розписку про отримання позики згідно договору позики №0902/2022 від 02 вересня 2022 року (Додаток №1 до договору позики №0902/2022 від 02 вересня 2022 року), в якій відповідач підтвердив, що ним у повному обсязі отримані грошові кошти в якості позики в сумі 215 500,00 доларів США, що на день укладання цього договору та розписки становить еквівалент 8 727 750,00 грн за курсом АТ «Райффайзен Банк Аваль». (а.с.15)
Вказані договір позики та розписка повною мірою відповідають правовій природі договору позики в розумінні ст. 1046, 1047 ЦК України.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За нормами статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 ЦК України). Ці приписи визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором. За змістом частини третьої статті 6 ЦК України сторони у договорі на власний розсуд можуть урегулювати у договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства та не можуть відступати від імперативних його положень.
За наявними в матеріалах справи актами повернення грошових коштів (позики) вбачається часткове повернення відповідачем отриманих у позику від позивача коштів в період з 02 березня 2023 року по 27 березня 2026 року в загальному розмірі 37 420,00 доларів США (а.с. 153-164, 192-193), що також було підтверджено уповноваженими представниками сторін у судовому засіданні.
Так, згідно наданих стороною відповідача актів, відповідачем було повернуто позивачу: 02 березня 2023 року - 1 500,00 доларів США, 01 червня 2023 року - 1 500,00 доларів США, 17 серпня 2023 року - 1 500,00 доларів США, 10 листопада 2023 року - 1 500,00 доларів США, 12 березня 2024 року - 1 500,00 доларів США, 12 вересня 2024 року - 1 600,00 доларів США, 31 січня 2025 року - 1 500,00 доларів США (акт №2 від 24 квітня 2025 року); 23 квітня 2025 року - 3 000,00 доларів США (акт №1 від 23 квітня 2025 року); 20 травня 2025 року - 2 820,00 доларів США (акт №3 від 20 травня 2025 року); 23 травня 2025 року - 3 000,00 доларів США (акт №4 від 23 травня 2025 року); 27 червня 2025 року - 3 000,00 доларів США (еквівалент) (акт №5 від 27 червня 2025 року); 14 серпня 2025 року - 3 000,00 доларів США (акт №6 від 14 серпня 2025 року); 31 жовтня 2025 року - 6 000,00 доларів США (акт №7 від 31 жовтня 2025 року); 22 грудня 2025 року - 3 000,00 доларів США (акт №8 від 31 грудня 2025 року); 27 березня 2026 року - 3 000,00 доларів США (акт №6 від 27 березня 2026 року).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка отримана у позику.
За встановлених судом фактичних обставин справи, позика була отримана відповідачем саме в іноземній валюті - доларах США, що відображено в договорі та розписці.
Таким чином, є правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача неповернутої частини позики в розмірі 178 080,00 доларів США. Та, враховуючи, що позивачем не були подані заяви про зменшення розміру позовних вимог, з урахуванням 9 актів повернення грошових коштів (позики), позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
З приводу наведених у відзиві доводів щодо спливу позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно умов договору позики №0902/2022 від 02 вересня 2022 року, повернення першої частини позики мало відбутися 10 жовтня 2022 року.
Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ПК України).
Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Позивач звернувся з цим позовом до суду 26 лютого 2025 року (а.с.18), отже позовна давність позивачем не пропущена.
Посилання представника відповідача у відзиві на спеціальну позовну давність щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч.2 ст. 258) є недоречним, оскільки позивачем такі вимоги заявлені не були.
Окрім того, згідно пунктом 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався і діє станом на дату ухвалення рішення.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, з відповідач на користь позивача підлягає стягненню неповернута на час ухвалення рішення частина позики в сумі 178 080,00 доларів США, в іншій частині вимог позов задоволенню не підлягає.
На підставі ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 12 511,70 грн (15 140,00 грн *86,91%).
Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До закінчення судових дебатів у справі, представником позивача зроблена відповідна заява.
Згідно вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.
За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати понесені позивачем на правничу допомогу та встановити позивачу строк на подання доказів щодо їх розміру.
На підставі викладеного, статтями 15, 16, 525, 526, 530, 610, 625, 1046-1049, статтями 2, 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 209, 247, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №0902/2022 від 02 вересня 2022 року в розмірі 178 080,00 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 12 511,70 грн.
В іншій частині позову - відмовити.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 11 травня 2026 року на 14 годину 00 хвилин, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва (м. Київ, вул. Пластова, буд.3, каб.43).
Встановити позивачу строк для подання доказів щодо розміру понесених ним судових витрат на правничу допомогу - до 04 травня 2026 року включно.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. 

Повне рішення суду складено 05 травня 2026 року.

Суддя: