П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року м. Київ

Справа № 374/88/23
Провадження: № 22-ц/824/10651/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В.А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Лисенка Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 
на заочне рішення Ржищівського міського суду Київської області від 30 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Юрченка С. О.,
у справі за позовом за позовом Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року АТ «Перший український міжнародний банк» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 16 березня 2020 року між АТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1001574114101, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 70 000 грн. Зазначено, що відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим станом на 17 січня 2023 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 100 096,64 грн. Посилаючись на наведені обставини, АТ «Перший український міжнародний банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 100 096,64 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 684,00 грн.
Згідно з розрахунком заборгованості, до складу заявленої до стягнення суми входили: 49 813,17 грн простроченої заборгованості за тілом кредиту, 9,47 грн простроченої заборгованості за процентами та 50 274,00 грн простроченої заборгованості за комісією.
Заочним рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 30 червня 2023 року позов АТ«Перший український міжнародний банк» задоволено.
Стягнуто з    ОСОБА_1 на користьАкціонерного товариства «Перший українськийміжнародний банк»заборгованість за кредитним договором у розмірі 100 096грн 64 коп. та витрати на відшкодування судового збору у розмірі 2 684 грн.
Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 01 квітня 2026 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ржищівського міського суду Київської області від 30 червня 2023 року залишено без задоволення.
Не погодившисьіз таким судовимрішенням, адвокат Лисенко А. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в позові. Також висловив заперечення щодо ухвали Ржищівського міського суду Київської області від 01 квітня 2026 року, якою його заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення, посилаючись на незаконність та необґрунтованість такого процесуального рішення.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції допустив істотні порушення норм процесуального права, оскільки розглянув справу за відсутності відповідача, який, не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань. Вказував, що на момент розгляду справи відповідач перебував за межами України та був фактично позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, подати відзив на позов, надати докази та висловити свої заперечення проти заявлених вимог, що, на його думку, свідчить про порушення гарантій справедливого судового розгляду.
Крім того, стверджував, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів укладення між сторонами кредитного договору саме на тих умовах, на які посилається позивач. На його думку, подані банком документи не підтверджують погодження сторонами всіх істотних умов кредитного договору, зокрема щодо порядку нарахування процентів, строків кредитування та умов повернення кредиту. Також зазначав, що надані банком правила та умови обслуговування не містять підпису відповідача, а відтак не можуть вважатися належним доказом погодження останнім відповідних умов кредитування.
Окремо звертав увагу на неправомірність включення до складу заборгованості суми комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Посилаючись на положення Закону України «Про споживче кредитування», правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, зазначав, що умова кредитного договору щодо сплати такої комісії є нікчемною, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 50 274 грн не підлягають задоволенню.
Також вказував, що з наданого самим банком розрахунку заборгованості вбачається фактичне списання з відповідача грошових коштів у рахунок сплати комісії на загальну суму 25 137 грн. У зв`язку з нікчемністю відповідної умови договору зазначені кошти, на його думку, підлягають врахуванню при визначенні дійсного розміру заборгованості та мають зменшувати суму заявлених позовних вимог.
Крім того, заперечував правомірність нарахування та стягнення процентів, посилаючись на відсутність належного погодження сторонами умов щодо їх сплати та порядку нарахування.
З огляду на викладене вважав, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неналежно дослідив надані сторонами докази, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Також висловив заперечення щодо ухвали Ржищівського міського суду Київської області від 01 квітня 2026 року, якою його заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Зазначав, що суд дійшов помилкового висновку про належне повідомлення відповідача про розгляд справи, безпідставно врахувавши повідомлення шляхом надсилання SMS-повідомлень та розміщення оголошень на офіційному вебсайті Судової влади України. Вказував, що на момент розгляду справи перебував за межами України, у зв`язку з чим не був обізнаний про розгляд справи та був позбавлений можливості подати відзив на позов і надати докази на підтвердження своїх заперечень. На його думку, подані ним разом із заявою про перегляд заочного рішення докази мають істотне значення для правильного вирішення спору, однак суд першої інстанції належним чином їх не оцінив, що призвело до безпідставного залишення заяви без задоволення.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 травня 2026 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача та заперечень на ухвалу суду першої інстанції
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи та незаконності ухвали Ржищівського міського суду Київської області від 01 квітня 2026 року про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення, колегія суддів зазначає таке.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 28 березня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
З матеріалів справи також убачається, що копію позовної заяви з доданими до неї документами, а також копію ухвали про відкриття провадження у справі відповідач отримав 06 квітня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 0923001398181 (а.с. 56).
Незважаючи на отримання зазначених документів, відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань до суду першої інстанції не подав.
Крім того, про призначення судових засідань відповідач додатково повідомлявся шляхом надсилання СМС-повідомлень, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку таких повідомлень від 30 березня 2023 року, 02 травня 2023 року, 15 травня 2023 року, 30 травня 2023 року та 26 червня 2023 року (а.с. 46, 59, 64, 69, 74).
Також суд першої інстанції здійснював виклик відповідача через оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України відповідно до вимог частини одинадцятої статті 128 ЦПК України.
Посилання апелянта на те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Отримання відповідачем копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження свідчить про його обізнаність щодо наявності спору та перебування справи в провадженні суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач перебував за межами України та з цієї причини не мав можливості брати участь у розгляді справи, самі по собі не свідчать про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону щодо повідомлення учасника справи, оскільки належне повідомлення здійснюється судом у спосіб, передбачений ЦПК України, а не залежить від фактичного місця перебування особи.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність порушення судом першої інстанції права відповідача на участь у розгляді справи, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляє як необрунтовані.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача про розгляд справи та не вважає ухвалу Ржищівського міського суду Київської області від 01 квітня 2026 року з наведених апелянтом підстав.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції по суті справи колегія суддів виходить з такого.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 березня 2020 року ОСОБА_1 підписав заяву № 1001574114101 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Перший Український Міжнародний Банк», чим підтвердив прийняття публічної пропозиції Банку на укладення відповідного договору та погодився з його умовами.
Згідно з умовами заяви відповідачу було надано споживчий кредит у розмірі 70 000 грн строком на 24 місяці. У заяві також визначено розмір процентної ставки за користування кредитом та комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
На виконання умов договору Банк надав відповідачу кредитні кошти у сумі 70 000 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, зокрема платіжною інструкцією про видачу кредитних коштів та випискою по рахунку.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 17 січня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 100 096,64 грн, з яких: 49 813,17 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту, 9,47 грн - прострочена заборгованість за процентами та 50 274,00 грн - прострочена заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості.
Із наданого Банком розрахунку також убачається, що протягом дії кредитного договору відповідачем було сплачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 25 137 грн.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з даним позовом про стягнення заборгованості.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, факт надання відповідачу кредитних коштів підтверджений належними доказами, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача всієї заявленої Банком заборгованості у розмірі 100 096,64 грн.
Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів укладення між сторонами кредитного договору та недоведеність факту виникнення кредитних правовідносин колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Як зазначено вище, 16 березня 2020 року ОСОБА_1 підписав заяву № 1001574114101 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Перший Український Міжнародний Банк», чим беззастережно підтвердив прийняття публічної пропозиції Банку на укладення відповідного договору та погодився з його умовами.
Відповідно до умов вказаної заяви відповідачу було надано споживчий кредит у розмірі 70 000 грн строком на 24 місяці. Заява містить істотні умови кредитування, зокрема розмір кредиту, строк користування ним, розмір процентної ставки та комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
За змістом статей 205, 207, 626, 628, 634, 638 ЦК України договір приєднання є належною формою укладення цивільно-правового договору, якщо сторона приєдналася до запропонованих умов та погодила всі його істотні умови. Кредитний договір повинен бути укладений у письмовій формі, а договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов.
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов кредитного договору АТ «Перший Український Міжнародний Банк» надало ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 70 000 грн, що підтверджується наявними у справі банківськими документами та випискою по рахунку.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та положень нормативно-правових актів Національного банку України, виписки за рахунками клієнтів є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують здійснення банківських операцій та рух грошових коштів.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що банківські виписки є належними та допустимими доказами, які підтверджують рух коштів за рахунком позичальника, факт отримання кредитних коштів та виконання операцій за відповідним договором.
Із наданих позивачем виписок та розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач користувався наданими кредитними коштами та здійснював платежі на виконання умов кредитного договору, що свідчить про фактичне визнання ним існування договірних правовідносин із Банком.
При цьому відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів або правильність визначення розміру основної заборгованості. Також матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до Банку із запереченнями щодо укладення договору чи отримання кредитних коштів.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли кредитні правовідносини, позивач виконав свій обов`язок щодо надання кредитних коштів, а відповідач належним чином зобов`язання щодо їх повернення не виконав.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності між сторонами належним чином укладеного кредитного договору та недоведеності факту надання кредитних коштів свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи не знайшли.
Колегія суддів погоджується з тим, що паспорт споживчого кредиту сам по собі не є кредитним договором та не підтверджує факт його укладення. Разом із тим висновок суду першої інстанції про наявність між сторонами кредитних правовідносин ґрунтується не виключно на паспорті споживчого кредиту, а на сукупності доказів, зокрема підписаній відповідачем заяві про приєднання до ДКБО, платіжній інструкції про видачу кредитних коштів, виписці по рахунку та подальшому виконанні сторонами умов договору.
Посилання на відсутність погодження сторонами істотних умов кредитного договору колегія суддів відхиляє. Зі змісту підписаної відповідачем заяви про приєднання до ДКБО та інших документів, які є складовими кредитних правовідносин сторін, вбачається, що сторонами було погоджено предмет договору, розмір кредиту, строк кредитування, розмір процентної ставки та порядок виконання зобов`язань. Крім того, подальше отримання відповідачем кредитних коштів та здійснення ним платежів на виконання договору свідчить про фактичне визнання та виконання сторонами досягнутих домовленостей.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності між сторонами належним чином укладеного кредитного договору, недоведеності факту отримання кредитних коштів та відсутності підстав для стягнення основної суми боргу колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправильного визначення судом першої інстанції розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, з огляду на таке.
Як встановлено матеріалами справи, відповідно до умов заяви № 1001574114101 від 16 березня 2020 року розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становив 3,99 % від суми кредиту, що складало 2 793 грн щомісячно.
При цьому ні у заяві про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, ні в інших наданих позивачем документах не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, за надання яких встановлено зазначену щомісячну комісію.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець зобов`язаний безоплатно, але не частіше одного разу на місяць, надавати споживачу інформацію про поточний стан його заборгованості, розмір сплачених платежів та іншу інформацію, передбачену законом.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 зроблено висновок, що умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право отримувати один раз на місяць безоплатно, є нікчемною. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що якщо кредитний договір не містить переліку додаткових та супутніх банківських послуг, які надаються споживачу та за які встановлена відповідна щомісячна комісія, то умова договору щодо обов`язку позичальника сплачувати таку комісію є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У справі, що переглядається, кредитний договір укладено 16 березня 2020 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування».
При цьому матеріали справи не містять доказів того, які саме додаткові або супутні послуги Банку надавалися відповідачу за встановлену договором щомісячну комісію у розмірі 2 793 грн, а також доказів погодження сторонами переліку таких послуг.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 17 січня 2023 року до складу заявленої до стягнення заборгованості включено 50 274 грн простроченої заборгованості за комісією.
За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією у розмірі 50 274 грн задоволенню не підлягають.
Разом із тим з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що протягом виконання кредитного договору ОСОБА_1 фактично сплачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості на загальну суму 25 137 грн, що визнається самим позивачем.
Враховуючи, що обов`язок зі сплати зазначеної комісії був відсутній через нікчемність відповідної умови договору, сплачена відповідачем сума 25 137 грн підлягає врахуванню при визначенні дійсного розміру кредитної заборгованості та має бути зарахована в рахунок погашення основного боргу.
З огляду на викладене сума простроченої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 49 813,17 грн підлягає зменшенню на суму безпідставно сплаченої комісії 25 137 грн та становить 24 676,17 грн.
Отже, з відповідача на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» підлягає стягненню 24 676,17 грн заборгованості за тілом кредиту та 9,47 грн заборгованості за процентами, а всього - 24 685,64 грн.
Підсумовуючи викладене, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з  ОСОБА_1 на користь АТ "ПУМБ" становить 24685 грн 64 коп., з яких: 24676 грн 17 коп, заборгованість за кредитом та 9 грн 47 коп- заборгованість за процентами.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не врахував норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду у справах з аналогічними правовідносинами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема щодо тіла кредиту та комісії, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в силу вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ "ПУМБ" на суму 271 043 грн 68 коп.
Відповідно до частин першої, другої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, ухвалює нове рішення або змінює рішення суду першої інстанції, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні, звільнивши сторони від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки позовні вимоги АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заявлені на суму 100 096 грн 64 коп., а підлягають задоволенню на суму 24 685 грн 64 коп., позов задоволено на 24,66 %, а в задоволенні 75,34 % позовних вимог відмовлено.
З урахуванням наведеного з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» підлягає стягненню (2 684 грн ? 24,66 %) 661 грн 92 коп. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову до суду першої інстанції.
Разом з тим з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 426 грн 49 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (3 220,80 грн ? 75,34 %).
Враховуючи положення частини десятої статті 141 ЦПК України, після проведення взаємозаліку судових витрат з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 1 764 грн 57 коп. судового збору.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Лисенка Андрія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Ржищівського міського суду Київської області від 30 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (код ЄДРПОУ 14282829, вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070) заборгованість за кредитним договором № 1001574114101 від 16 березня 2020 року в сумі 24 685 грн 64 коп, з яких: 24 676 грн 17 коп заборгованість за тілом кредиту та 9 грн 47 коп заборгованість за процентами. 
В задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (код ЄДРПОУ 14282829, вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 1 764 грн 57 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  

Повне судове рішення складено 05 червня 2026 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура