Р І Ш Е Н Н Я	№ 127/15500/26	

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 червня 2026 р.	Вінницький міський суд Вінницької області в складі судді Венгрин О.О.,  	

секретар – Ільчук Г.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Вдовцова С.П.,
представника відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області – Дмитрук Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про зняття арешту з майна,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 через представника – адвоката Вдовцова С.П звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про про зняття арешту з майна, мотивуючи його тим, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 03.11.2025 на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності позивача, накладено арешт: арешт (архівний запис) 5455959, зареєстровано 09.08.2007 реєстратором: Перша вінницька державна нотаріальна контора на підставі постанови б/н, 12.09.2003, Відділення міліції «Вишенька». В провадженні слідчого відділення Вишенського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області перебувала кримінальна справа №03320650 за ознаками злочину, передбаченого ст. 190 ч. 4 КК України. Постановою слідчого від 12.09.2003 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 24.03.2004 у кримінальній справі на підставі ст. 206 п. 3 КПК України слідчим винесено постанову про зупинення слідства до встановлення особи, яка вчинила злочин. В подальшому усі звинувачення щодо позивача були зняті.  ОСОБА_1 просить зняти арешт з належного йому майна, що накладений під час досудового слідства на підставі положень КПК України 1960 р.
Представник відповідача ГУНП у Вінницькій області – Дмитрук Ю.Д. подала відзив, у якому просить відмовити в задоволенні позову, оскільки Головне управління Національної поліції у Вінницькій області є неналежним відповідачем, тому що не є правонаступником прав та обов`язків УМВС України у Вінницькій області. Арешт було накладено слідчим у кримінальній справі в період дії КПК України 1960 р. (до набрання чинності КПК України 2012 р.), відповідно до п. 9 Розділу X Перехідних положень КПК України 2012 р. такий арешт продовжує свою дію та підлягає скасуванню виключно в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством. Спір не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, у зв`язку з чим у задоволенні позову просить відмовити.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Вдовцов С.П. в судовому засіданні позов підтримав за викладених в позовній заяві обставин, просить його задоволитьи, а долю судових витрат не вирішувати, залишити за позивачем. 
Представник відповідача - Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Дмитрук Ю.Д. підтримала відзив у справі, просить в задоволенні позову відмовити.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши і оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 03.11.2025, на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 накладено арешт: арешт (архівний запис) 5455959, зареєстровано 09.08.2007 реєстратором: Перша вінницька державна нотаріальна контора на підставі постанови б/н, 12.09.2003, Відділення міліції «Вишенька» (а.с. 14)
На а.с. 6 – повідомлення Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області про те, що в провадженні слідчого відділення Вишенського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області перебувала кримінальна справа №03320650 від 11.09.2003 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 24.04.2004 у цій кримінальній справі слідчим винесено постанову про зупинення слідства до встановлення особи, яка вчинила злочин.
На а.с. 12-13 – копія договору купівлі-продажу від 25.06.2003, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лавреновою Г.І., реєстр №1985, за яким ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 .
Згідно копії довідки Державного нотаріального архіву Вінницької області від 29.01.2026 на підставі постанови про накладення арешту на майно слідчого СВ Вишенського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області від 12.09.2003 Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 16.09.2003 за реєстровим №10-582 накладено заборону відчуження на майно (арешт), на квартиру АДРЕСА_2 . (а.с. 15)
На а.с. 18 - копія постанови слідчого СВ Вишенського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області від 12.09.2003 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 .
Постановою слідчого СВ Вишенського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області від 24.03.2004 кримінальну справу №03320650 зупинено до встановлення особи, яка вчинила злочин.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.
Судом встановлено, що арешт на квартиру по АДРЕСА_1 було накладено 12.09.2003 постановою слідчого в межах кримінальної справи з метою забезпечення додаткової міри покарання у виді конфіскації майна.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном. 
Зокрема, відповідно до ст. 126 КПК України 1960 р., чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України 1960 р. підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Зокрема, згідно зі ст. 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 р. арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Враховуючи зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 р.
У межах кримінальної справи, що розслідувалася, ОСОБА_1 не набув процесуального становища підозрюваного, обвинуваченого, а як власник майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не був наділений процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту.
З урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 р., тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 р. очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.
Отже, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. 
Аналогічна позиція Верховного Суду викладена у постанові від 15.05.2019 (справа №372/2904/17-ц).
На підставі викладеного, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
За заявою представника позивача доля судових витрат не вирішується.
Керуючись ст.ст. 321, 391 ЦК України, 
ст.ст. 12, 13, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задоволити.
Скасувати арешт, реєстраційний номер обтяження 5455959, зареєстровано 09.08.2007 за №5455959 реєстратором: Перша вінницька державна нотаріальна контора, підстава обтяження: постанова б/н, 12.09.2003, Відділення міліції «Вишенька», архівний номер 2908459VINNITSA1, архівна дата НОМЕР_1 , дата виникнення 16.09.2003, № реєстра 10-582, внутр. №820115312AF4482D6540, власник ОСОБА_1 , об`єкт обтяження: квартира по АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня складення повного рішення до Вінницького апеляційного суду.
Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:
позивач  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ;
відповідач Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, ЄДРПОУ 40108672, м. Вінниця, вул. Театральна, 10.
Повне рішення виготовлено 22.06.2026.

Суддя О.О. Венгрин