ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

29 червня 2026 року  м. Чернівці Справа № 718/1332/15-ц

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
стягувач: Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
боржник:  ОСОБА_1 , 
заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк Костянтин Олександрович,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Скорейка В.В.,

ВСТАНОВИВ:
У квітні 2026 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі по тексту – АТ «Сенс Банк») звернулося до суду із скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка К.О. щодо визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця та зобов`язання поновити порушене право, а саме зобов`язати останнього передати на реалізацію предмет іпотеки (житловий будинок, площею 80,30 кв.м, житловою площею 66,20 кв.м, з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 для примусового виконання дубліката виконавчого листа, виданого 23.09.2015 року Кіцманським районним судом Чернівецької області у справі за №718/1332/15-ц.
Скаргу обґрунтовувало тим, що рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 вересня 2015 року у справі №718/1332/15-ц на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в рахунок погашення заборгованості в сумі 32 270,98 доларів США, що еквівалентно 677 882,88 гривень, за договором кредиту № 890/41-РКМ 10 від 26.04.2007 року, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок (загальною площею 80,30 кв.м, житловою площею 66,20 кв.м) з господарсько-побутовими будівлями та спорудами (літньою кухнею з підвалом, сараями, вбиральнею, колодязем, Провадження №22-ц/822/1340/26
огорожею, замощенням), що розташовані по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.02.2012 року, шляхом продажу в межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 3 654 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Вказувало, що 18.09.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької Кондрюком К.О. відкрито виконавче провадження за №72806629 щодо примусового виконання виконавчого листа №718/1332/15-ц, виданого 24.10.2022 року Кіцманським районним судом Чернівецької області.
19.11.2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької Кондрюком К.О. описано та накладено арешт на майно: житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями та спорудами, місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
20.03.2026 року АТ «Сенс Банк» на адресу приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької Кондрюка К.О. скеровано клопотання про залучення до участі у виконавчому провадженні суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки нерухомого майна: житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, місцезнаходження: АДРЕСА_1 .
Однак, листом від 03.04.2026 року останнім відмовлено у вчиненні подальших дій щодо реалізації житлового будинку (загальною площею 80,30 кв.м., житловою площею 66,20 кв.м.) з господарсько- побутовими будівлями та спорудами (літньою кухнею з підвалом, сараями, вбиральнею, колодязем, огорожею, замощенням), що розташовані по АДРЕСА_1 у зв`язку із встановленою п.5-2 Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку» забороною звернення стягнення щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиненням дії статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Стягувач із такими доводами не погодився, а тому, у зв`язку з наведеним, подав скаргу та просив останню задовольнити.
Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2026 року у задоволенні скарги АТ «Сенс Банк» відмовлено за безпідставністю.
Не погоджуючись із ухвалою суду про відмову в задоволенні скарги АТ «Сенс Банк» оскаржило таку в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі апелянт наводить обставини, викладені в скарзі, та, крім іншого, просить долучити до матеріалів справи кредитний договір з посиланням на те, що вказаний письмовий доказ має вирішальне значення для вирішення спору.
Божник ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву не скористався, що не перешкоджає суду апеляційної інстанції здійснити розгляд справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та скарги поданої до суду першої інстанції, колегія суддів дійшла таких висновків.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів, які б дозволили однозначно встановити цільове призначення кредитних коштів, які отримані первинним боржником на підставі кредитного договору № 890/41-РКМ 10 від 26.04.2007, а саме: чи був договір укладений для задоволення особистих потреб позичальника (споживчий кредит), чи для ведення підприємницької діяльності (комерційний кредит), представник стягувача не долучив до матеріалів справи оригінал або належним чином засвідчену копію кредитного договору, на підставі якого виникли спірні правовідносини, а єдиним доказом, на який посилається представник стягувача, є твердження, викладене безпосередньо у тексті скарги на дії/бездіяльність органу примусового виконання. Жодних інших доказів (таких як умови самого кредитного договору, первинні облікові документи, фінансова звітність або банківські виписки про цільове використання коштів) суду не надано, клопотань про їх витребування судом не заявлено.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена при неправильних висновках за встановлених обставин справи, отже вимогам закону не відповідає.
Обставини справи щодо: укладення 26 квітня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 договору кредиту №890/41-РКМ 10; укладення 26 квітня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 іпотечного договору (майновий поручитель за зобов`язанням ОСОБА_2 ), де предметом іпотеки був житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 ; ухвалення Кіцманським районним судом Чернівецької області рішення від 08 вересня 2015 року про задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки; заміни сторони стягувача на АТ «Альфа-Банк», який перейменовано на АТ «Сенс Банк», та сторони боржника на ОСОБА_1 у справі №718/1332/15-ц, сторонами визнається та не заперечується (а.с.10-13).
18 вересня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №72806629 на підставі виконавчого листа №718/1332/15-ц виданого 24 жовтня 2022 року (а.с.6).
Листом від 03 квітня 2026 року №23062 приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк К.О. повідомив АТ «Сенс Банк» про те, що в нього на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження АСВП №72806629, за яким 18 вересня 2023 року винесено постанову про відкриття ВП, а 19 листопада 2024 року постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , однак з урахуванням п.5-2 Прикінцевих положень ЗУ «Про іпотеку» подальші дії щодо реалізації житлового будинку є неможливими (а.с.9/зворот).
Згідно з частинами першою та другою статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд.
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби органи державної виконавчої служби дозволяли, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.
Стаття 74 ЗУ «Про виконавче провадження» вказує на те, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно із статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
Виходячи зі змісту ст. 451 ЦПК України скарга підлягає задоволенню лише при встановленні, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця прийняті або вчинені не у відповідності до вимог закону, поза межами повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника були порушені.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
В силу частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Приписами пункту другого частини другої статті 18 Закону виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
В силу Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».
Так, у постанові Верховного Суду від 20 березня 2026 року (справа №362/205/25) зроблено висновок, що «Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.
Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитних договорів, визначав, що:
споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»);
споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»);
продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Системний аналіз цих понять у їх взаємозв`язку дає можливість дійти висновку, що у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» (у зазначеній редакції) споживчим кредитом є кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві - фізичній особі, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, для придбання продукції - будь-яких виробів (товарів), робіт чи послуг, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.
Подібне як за змістом, так і за основними сутнісними ознаками визначення споживчого кредиту наразі міститься у пункті 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (постанова Верховного Суду від 25 грудня 2025 року у справі №362/201/25).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №755/11648/15-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, проаналізувавши зміст пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшла висновку, що якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням нею обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим».
Так, у справі, що переглядається в апеляційному порядку, матеріалами справи встановлено, що на виконанні приватного виконавця перебуває виконавчий лист №718/1332/15-ц, виданий Кіцманським районним судом Чернівецької області 24 жовтня 2022 року, на виконання рішення того ж суду щодо від 08 вересня 2015 року, яким задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк», і в рахунок погашення заборгованості в сумі 32 270,98 доларів США, що еквівалентно 677 882,88 гривень, за договором кредиту № 890/41-РКМ 10 від 26.04.2007 року, укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок (загальною площею 80,30 кв.м, житловою площею 66,20 кв.м) з господарсько-побутовими будівлями та спорудами (літньою кухнею з підвалом, сараями, вбиральнею, колодязем, огорожею, замощенням), що розташовані по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 .
Апеляційний суд вирішуючи наявний спір вказує наступне.
Стадія виконання судових рішень є ключовою складовою права на справедливий судовий захист, адже лише фактичне виконання рішень забезпечує реальне поновлення порушених прав та інтересів особи. Законодавець наділив державних і приватних виконавців широким колом повноважень для оперативного та ефективного виконання рішень, що в цілому відповідає завданню забезпечення невідворотності правосуддя. Разом із тим, концентрація владних повноважень у руках виконавців створює ризики зловживань та порушення прав учасників виконавчого провадження. Саме тому необхідним елементом правової системи виступає судовий контроль, який виконує функцію балансу між оперативністю виконання та гарантіями захисту прав сторін та проявляється у кількох механізмах, кожен із яких підсилює гарантії ефективності правосуддя та запобігає свавільному тлумаченню чи затягуванню виконання.
Судовий контроль з виконання судових рішень слід розглядати як невід`ємний елемент механізму забезпечення верховенства права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасника справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Вимоги, що пред`являються до доказів це належність (стаття 77 ЦПК України), допустимість (стаття 78 ЦПК України); достовірність (стаття 79 ЦПК України) та достатність (стаття 80 ЦПК України).
Дійсно, під час звернення зі скаргою АТ «Сенс Банк» надало до суду певні письмові докази, які вважали достатніми для вирішення ситуації, яка склалася під час виконання рішення суду, однак суд, на стадій «Судовий контроль за виконанням судових рішень», враховуючи, що невиконання судового рішення впродовж тривалого часу – є порушенням права на справедливий судовий розгляд, повинен був з`ясувати всі обставини цієї справи.
Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 року у справі №909/722/14.
Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 року у справі №646/857/18 зазначає, що «застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.
Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Всупереч наведених вимог судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам, наданим АТ «Сенс Банк» на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував доводи та вимоги скарги.
При поданні апеляційної скарги апелянтом подано клопотання про долучення до матеріалів справи письмового доказу: кредитного договору №890/41-РКМ від 26 квітня 2007 року, укладеного між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , де у п.2.1. статті 1 «Предмет договору» обумовлено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: ремонт та реконструкцію комерційної нерухомості (а.с.66-69).
В постанові від 11 серпня 2021 року в справі №191/2592/19-ц Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно якого дії суду, що сприяють встановленню істини у справі, в жодному разі не повинні сприйматися як дії щодо захисту однієї із сторін процесу. Цивільний процес є формою реалізації правосуддя, яка забезпечує і гарантії здійснення правосуддя, і гарантії права громадян на судовий захист. Такий зв`язок правосуддя і цивільного судочинства пояснює їх принципову єдність як змісту і форми. Правосуддя через процес необхідно розглядати як доступність, що полягає у певному стандарті, який відбиває вимоги справедливого та ефективного судового захисту, що конкретизується в належних судових процедурах, розумних строках, і безперешкодного звернення усякої заінтересованої особи до суду.
Також в постанові від 05 жовтня 2021 року в справі №755/16464/20 Верховний Суд сформулював правовий висновок, згідно якого, вирішуючи питання щодо дослідження виписки по кредитному договору як доказу, який не подавався до суду першої інстанції, апеляційний суд врахував виключне значення такого доказу для правильного вирішення справи та те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог, фактично не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав та не роз`яснив їм їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.
Враховуючи вищевикладене, з метою повного, всебічного та об`єктивного встановлення обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд приймає доказ, наданий АТ «Сенс Банк», який не подавався під час розгляду справи в суді першої інстанції і який має виключне значення для правильного вирішення справи, а саме копію кредитного договору №890/41-РКМ від 26 квітня 2007 року укладеного між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .
Отже, враховуючи вище викладене та те, що кредит у цій справі надавався не на споживчі цілі, доводи скаржника знайшли своє підтвердження, а у приватного виконавця були відсутні правові підстави для вчинення (невчинення) дій керуючись п.5-2 Прикінцевих положень Закону України «Про іпотеку», висновки суду першої інстанції про недоведеність вимог скарги є передчасними та помилковими, без належного встановлення правовідносин, які виникли у даній справі та ефективного захисту майнових прав стягувача, які залишились незахищеними, а рішення суду першої інстанції невиконаним, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
Проте, як вбачається зі змісту скарги та апеляційної скарги АТ «Сент Банк» вказував на те, що 20 березня 2026 року звернувся до приватного виконавця з клопотанням про залучення до участі у виконавчому провадженні субєкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання для проведення оцінки нерухового майна.
Стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника. Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна.
У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна. 
Під час здійснення виконавчого провадження, за яким стягувачем виступає банк, тимчасова адміністрація або ліквідація якого здійснюється відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для проведення оцінки майна (активів) виконавець зобов`язаний залучити суб`єкта оціночної діяльності з переліку, який визначений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у порядку, передбаченому нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що скарга АТ «Сенс Банк» підлягає до задоволення частково з визнанням протиправними дії/бездіяльність приватного виконавця щодо незалучення суб`єкта оціночної діяльності й здійснення дій щодо оцінки майна.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити.
Ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2026 року скасувати.
Скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.
Визнати дії/бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка Костянтина Олександровича протиправними щодо процедури незалучення суб`єкта оціночної діяльності й здійснення дій щодо оцінки майна оцінки об`єкта нерухомості в межах виконавчого провадження №72806629.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк