Справа № 132/3865/25
Провадження № 2/132/220/26 
РІШЕННЯ 
Іменем України

"05" травня 2026 р. Калинівський районний суд Вінницької області 
у складі: головуючого судді Павленко І.В.,
за участю секретаря судового засідання Олійник Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого звертається представник позивача - адвокат Гуравська Валентина Юріївна, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав, 

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Гуравської Валентини Юріївни, звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав. 
В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2024 року по справі № 132/458/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства, визнано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком на той час неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
На підставі зазначеного рішення суду батьком дітей, позивачем у цій справі, було отримано нові свідоцтва про народження дітей, із зазначенням його як батька. Копія свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 від 19 лютого 2025 року та копія свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 від 19 лютого 2025 року, додаються.
Матір`ю дітей є відповідач в даній справі ОСОБА_2 .
Зазначені діти були народжені під час перебування їх батьків у фактичних шлюбних відносинах.
Разом з тим, станом на сьогодні, син вже досягнув повноліття. Донька ж є неповнолітньою, проживає з батьком, перебуває на його повному утриманні. Позивач з донькою та сином проживають в АДРЕСА_1 .
Мати дітей у вихованні та утриманні неповнолітньої доньки участі не бере, не забезпечує створення безпечного життєвого середовища, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».
Донька не отримує від матері жодного подарунку на день народження та на інші свята. 
Відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, навіть не цікавився життям, не відвідував і не відвідує її вдома, не цікавиться її успіхами у навчанні. 
Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами.
Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач ОСОБА_2 самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. Згідно наданої нею нотаріально посвідченої заяви, вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно обох спільних з позивачем дітей. 
Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Павленко І.В. від 25.11.2025 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче засідання на 9:20 год. 13.01.2026 року. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву, а третім особам пояснення щодо позову або відзиву, виклавши свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову.
Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 17.03.2026 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 , в інтересах якого звертається представник позивача - адвокат Гуравська Валентина Юріївна, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав, та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 10:00 год. 16.04.2026. 
В зв`язку з неявкою відповідачки в судове засідання 16.04.2026, судове засідання було відкладено на 9:20 го. 05.05.2026.
В судове засідання позивач та його представник - адвокат Гуравська В.Ю. не з`явилися, однак представник позивача звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі. При вирішенні справи просять суд врахувати, що відповідачка систематично не виконує батьківські обов`язки, не бере участь у житті та вихованні доньки, неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, а також надала нотаріально посвідчену заяву про згоду на позбавлення батьківських прав. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, однак звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги розуміє та визнає повністю, просить задовольнити в повному обсязі.
Уповноважений представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Крім того, орган опіки та піклування Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області надав висновок №022-08/022-17-440 від 03.03.2026 р. про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Вирішуючи питання щодо прийняття визнання позову відповідачем, суд виходить з наступного.
За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, або наявні ознаки безпредметного позову) суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи, зокрема в даному випадку предметом спору є позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до ч.1 ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.
Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.
Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (такий висновок сформулював Верховний Суд у постановах від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16).
Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, не позбавлений можливості достеменно встановити обставини, які вказують на порушення закону або прав, інтересів інших осіб, зокрема неповнолітньої ОСОБА_6 , а тому, враховуючи, що повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, приходить до висновку, що у прийнятті визнання відповідачем позову слід відмовити.
За вищевказаних обставин суд також критично оцінює і заяву, посвідчену приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округу Вінницької області Варламовим О.В. 09.04.2025 року, зареєстровану в реєстрі за №1481, відповідно до якої мати дитини ОСОБА_2 не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її неповнолітньої доньки - ОСОБА_6 . 

Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків.
Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом достовірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області народився ОСОБА_3 , матір`ю якого є: ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 12.09.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області.
ІНФОРМАЦІЯ_8 в місті Калинівка Калинівського району Вінницької області народилась ОСОБА_4 , матір`ю якої є: ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим повторно 12.09.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області.
Батько дітей записаний згідно ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, що підтверджується Витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України № 00043477455 від 07.02.2024 року та №00043478040 від 07.02.2024 року.
Відповідно до рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 12 листопада 2024 року по справі № 132/458/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства, визнано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком на той час неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
На підставі зазначеного рішення суду батьком дітей, позивачем у цій справі, було отримано нові свідоцтва про народження дітей, із зазначенням його як батька, що підтверджується копіями свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 від 19 лютого 2025 року та копією свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 від 19 лютого 2025 року.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Частинами 1 та 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч.2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Предметом доказування у даній справі є факти, які обґрунтовують наявність вини в діях батька та того факту, що змінити його поведінку по відношенню до своєї дитини взагалі неможливо, які мають бути встановленні при ухвалені судового рішення у справі.
Позивачем та його представником в порушення зазначених вимог закону, не доведено належними та допустимим доказами, та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні матері від виконання її батьківських обов`язків, а також неможливості змінити її поведінку по відношенню до своєї дитини. 
Суд відхиляє аргументи, які викладені в поданому позові з наступних мотивів.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний заклад, або інший заклад в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовного її неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , представник позивача посилається, зокрема на те, що відповідач у вихованні та утриманні неповнолітньої доньки участі не бере, не забезпечує створення безпечного життєвого середовища, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства».
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. 
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При цьому, за положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Ураховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
Суд приймає до відома висновок органу опіки та піклування Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області №022-08/022-17-440 від 03.03.2026 р. Комісії з питань захисту прав дитини (протокол №2 від 13.02.2026) про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , оскільки вказаною комісією з питань захисту прав дитини не виявлено умисної поведінки матері щодо невиконання нею батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. 
З урахуванням наведених положень законодавства та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, суд вважає, що сукупності доказів, наданих на підтвердження позовних вимог у справі, недостатньо для висновку про застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. 
Оскільки позов залишається без задоволення, то суд не вирішує питання про перерозподіл судових витрат відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України.
Згідно ч.ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи із викладеного, керуючись ст.ст. 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого звертається представник позивача - адвокат Гуравська Валентина Юріївна, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області, про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.
Повний текст судового рішення складено 14.05.2026.
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: