УХВАЛА

22 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 240/401/26
адміністративне провадження № К/990/11893/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М., Загороднюка А.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників у касаційній інстанції справу № 240/401/26
за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дубок Сергій Миколайович,
на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року (суддя Леміщак Д.М.)
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2026 року (колегія суддів у складі головуючого судді Курка О.П., суддів - Боровицького О. А., Ватаманюка Р.В.),
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
1. У січні 2026 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ), в інтересах якої діяв адвокат Дубок Сергій Миколайович, звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (далі - відповідач, В/ч НОМЕР_2 ), у якому просила:
1.1. визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_2 , яка полягає в незастосуванні пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) у редакції, чинній з 29.01.2020, при обчисленні щодо нарахування та виплати позивачу з 29.01.2020 по 15.06.2021 та з 03.10.2022 по 10.12.2025 основних та додаткових видів грошового забезпечення;
1.2. зобов`язати В/ч НОМЕР_2 здійснити з 29.01.2020 по 15.06.2021 та з 03.10.2022 по 10.12.2025 перерахунок та виплату основних та додаткових видів грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до Постанови № 704 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року.
2. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що під час проходження військової служби нарахування та виплата їй основних та додаткових видів грошового забезпечення здійснювалися не в повному обсязі, а саме в період із 29.01.2020 по 15.06.2021 та з 03.10.2022 по 10.12.2025 нарахування та виплата основних видів грошового забезпечення проводилася без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3.  ОСОБА_1 протягом заявлених у позові періодів з 29.01.2020 по 15.06.2021 та з 03.10.2022 по 10.12.2025 проходила військову службу в НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (В/ч НОМЕР_2 ).
4. У грудні 2025 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про здійснення перерахунку та доплати належного грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення), обчисленого шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
5. У відповідь В/ч НОМЕР_2 листом повідомила, що за всі вказані періоди нарахування та виплата належного грошового забезпечення здійснювалася виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений на 01.01.2018, а також, серед іншого, зазначено про відсутність можливості проведення перерахунку та виплати належного грошового забезпечення за минулі роки.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
6. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18.02.2026, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026, позов задоволено частково.
6.1. Визнано протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_2 , яка полягає в незастосуванні пункту 4 Постанови № 704 у редакції, чинній з 29.01.2020, при обчисленні ОСОБА_1 в період з 29.01.2020 по 15.06.2021, з 03.10.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 10.12.2025 включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме невизначенні розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови.
6.2. Зобов`язано В/ч НОМЕР_2 здійснити перерахунок грошового забезпечення (основних, додаткових видів, щомісячних, одноразових додаткових видів грошового забезпечення та премії, компенсаційних та інших виплат при звільненні) ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 29.01.2020 по 15.06.2021, з 03.10.2022 по 19.05.2023 та з 18.06.2025 по 10.12.2025 включно з використанням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, обчислених відповідно до первинної редакції Постанови № 704 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019 № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020, Законом України від 15.12.2020 № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01.01.2021, Законом України від 02.12.2021 № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01.01.2022, Законом України від 03.11.2022 № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01.01.2023, Законом України від 19.11.2024 № 4059-ІХ «Про Державний бюджет України на 2025 рік» на 01.01.2025, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 Постанови № 704 та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
6.3. У задоволенні решти вимог відмовлено.
7. Задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, суд першої інстанції, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, ураховуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 в справі №826/6453/18, якою визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким були внесені зміни до пункту 4 Постанови № 704, виходив із того, що з 29.01.2020 [з дня набрання чинності судовим рішенням у справі № 826/6453/18] виникли підстави для розрахунку грошового забезпечення військовослужбовця, з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня календарного року.
7.1. Водночас, відмовляючи в задоволенні позовних вимог за період з 20.05.2023 по 17.06.2025, суд зазначив, що розмір посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховується виходячи з розміру 1762 грн та визначається шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14 відповідно до приписів пункту 4 Постанови № 704 в редакції Постанови № 481.
7.2. Застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 30.06.2025 у справі № 280/8605/24, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) пункт 4 Постанови №704 в редакції Постанови № 481 залишався чинним до 18.06.2025, коли постановою Шостого апеляційного адміністративного суду залишено без змін рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, яким визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704.
10. Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дубок С.М., звернулася до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою, де просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі:
10.1. визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_2 , яка полягає в незастосуванні пункту 4 Постанови № 704 у редакції, чинній з 29.01.2020, при обчисленні позивачці за період з 20.05.2023 по 17.06.2025 включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме невизначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови;
10.2. зобов`язати В/ч НОМЕР_2 провести перерахунок та доплатити ОСОБА_1 за період з 20.05.2023 по 17.06.2025 включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 Постанови № 704 у редакції, чинній з 29.01.2020, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 03.11.2022 № 2710-IX «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01.01.2023, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-IX на 01.01.2024, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX на 01.01.2025, на відповідні тарифні коефіцієнти, без зміни при проведенні такого перерахунку попередньо встановлених відсоткових розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.
10.3. У решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 у справі № 240/401/26 залишити без змін.
11. Ця касаційна скарга подана з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку із застосуванням судами попередніх інстанції пункту 4 Постанови № 704 (у редакції, чинній до 29.01.2020) за період спірних правовідносин з 20.05.2023 по 17.06.2025 без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17.02.2026 в справі № 520/5814/24.
11.1. На обґрунтування підстав касаційного оскарження за вказаним пунктом касатор наголосив на тому, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24 констатовано, що визначення Урядом розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік, та визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704.
11.2. Однак, з погляду касатора, усупереч вищенаведеному правовому висновку суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що скасування пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 не породжує для позивача юридичних наслідків за період дії скасованого пізніше нормативно-правового акту.
11.3. На переконання скаржниці, такий висновок судів попередніх інстанцій базується на хибному розумінні природи скасованого акта та неправильному тлумаченні співвідношення його формального застосування з відповідністю його актам вищої юридичної сили.
11.4. Покликаючись на те, що Верховний Суд неодноразово висловлювався про те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувалися такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними, у відповідності до принципу ab initio - визнання акта недійсним, незаконним або нікчемним з моменту його прийняття, а не з моменту скасування) (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19, від 09.06.2022 у справі № 520/2098/19), скаржниця наполягала на тому, що, оскільки, пункт 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині обрахунку розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначивши розрахунковою величиною фіксований розмір - 1762,00 грн, суперечив нормам розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII, то він не підлягав застосуванню з моменту набрання ним чинності, а саме з 20.05.2023 року, адже порушував права та законні інтереси позивачки на перерахунок грошового забезпечення із застосуванням при розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня саме поточного календарного року.
11.5. З позиції касатора, слід виходити з того, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24 не створює новий регулятивний режим, а лише є декларативним підтвердженням протиправності та невідповідності пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 актам вищої юридичної сили з моменту її прийняття та фіксує цю обставину, не змінюючи її сутності та часових меж. Правомірність нормативного акта є характеристикою його змісту та відповідності правовій системі, а не функцією процесуального моменту встановлення цієї відповідності. Отже, умовний поділ часових меж застосування скасованого судом підзаконного акта на «період правомірності» до набрання рішенням законної сили та «період неправомірності» після цього, виходить за межі внутрішньої логіки правової системи та принципу законності.
11.6. На цій підставі скаржниця просила врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.02.2026 у справі № 520/5814/24, відповідно до яких «з огляду на визначені в частинні третій статті 7 КАС України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили. Таким чином, пункт 4 Постанови № 704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у первинній редакції, а саме в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - закону про Державний бюджет України на відповідний рік, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік), оскільки суд не вправі, вирішуючи спір, застосовувати дефектний нормативно-правовий акт безвідносно до того чи був він чинним чи ні на момент виникнення спірних відносин».
12. Ухвалою Суду від 01.04.2026 відкрито касаційне провадження за цією касаційною скаргою та витребувано справу № 240/401/26 у суду першої інстанції. 
13. Ухвалою Суду від 06.05.2026 у зв`язку з повідомленням Житомирського окружного адміністративного суду від 05.05.2026 №240/401/26/37421/26 про те, що на дату надання відповіді витребувана справа не поверталася до суду першої інстанції після перегляду її в апеляційній інстанції, справу № 240/401/26 витребувано в апеляційного суду. Справа надійшла до Суду 18.05.2026.
14. Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ (касаційна скарга від 16.03.2026 у справі № 240/401/26) доставлено в Електронний кабінет В/ч НОМЕР_2 16.03.2026 о 19:12, а ухвала про відкриття касаційного провадження від 01.04.2026 - 02.04.2026 о 10:55, що підтверджено довідками про доставку електронних листів. Правом подати відзив на касаційну скаргу в порядку статті 338 КАС України В/ч НОМЕР_2 не скористалася, що, відповідно до вказаної статті, не перешкоджає перегляду рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи 
15. Оцінюючи доводи касаційної скарги про перегляд судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів установила, що Верховний Суд (далі - Суд) уже розглядав справи в подібних правовідносинах, де вирішував спірне питання щодо застосування пункту 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 481.
16. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яка входить до складу судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, що спеціалізується на розгляді справ, зокрема, пов`язаних з проходженням публічної служби, сформував висновки щодо застосування вказаних норм у подібних правовідносинах у постанові від 24.06.2025 у справі № 420/5584/24, виходячи з такого.
17. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2011-XII).
18. За приписами абзацу першого частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
19. 30.08.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 704, яка передбачала з 01.03.2018 збільшення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців.
20. Пунктом 2 Постанови № 704, установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
21. Додатком 1 до Постанови № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
22. Пунктом 4 Постанови № 704 (у первинній редакції) передбачалось, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
23. 21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
24. Пунктом 6 Постанови № 103 внесено зміни до Постанови № 704, внаслідок яких пункт 4 цієї Постанови викладено у новій редакції, а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14». Зміни до додатків 1, 12, 13 і 14 не вносилися.
25. Отже, з 01.01.2018 пункт 4 Постанови 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу застосовується така розрахункова величина, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018».
26. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20.10.2022, визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким були внесені зміни до пункту 4 Постанови № 704.
27. Указаною постановою скасовані зміни, у тому числі до пункту 4 Постанови № 704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
28. Відповідно частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
29. Верховний Суд, зокрема, у постановах від 15.06.2023 у справі № 380/13603/21, від 30.04.2025 у справі № 620/9741/24 та інших виснував, що оскільки зміни, внесені Постановою № 103, зокрема, до пункту 4 Постанови № 704, визнані у судовому порядку нечинними, то з 29.01.2020 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін і в якій передбачено, що для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням застосовується розрахункова величина «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року», а не «прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018».
30. 12.05.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704», пунктом 2 якої внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704, виклавши абзац перший в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
31. Пунктом 3 Постанови № 481 установлено, що видатки, пов`язані з виконанням пункту 2 цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб, передбачених у державному бюджеті на відповідний рік для утримання відповідних державних органів.
32. Отже, із дня набрання чинності Постановою № 481 [20.05.2023] Кабінет Міністрів України замість розрахункової величини «прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня календарного року» запровадив сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762 грн.
33. Оцінюючи доводи касаційної скарги в справі № 420/5584/24, що ґрунтувалися на незгоді скаржника із діями (бездіяльністю) військової частини щодо обчислення та виплати військовослужбовцю грошового забезпечення, які полягали в застосуванні відповідачем чинного нормативно-правового акта Кабінетом Міністрів України, яким установлено розрахункову величину у фіксованому розмірі - 1762 грн, Верховний Суд наголосив на тому, що у випадку незгоди з нормативно-правовим актом, прийнятим Кабінетом Міністрів України на виконання приписів Закону №2011-ХІІ, належним та ефективним способом захисту буде оскарження відповідного нормативно-правового акта.
34. У взаємозв`язку з наведеним Верховний Суд підкреслив, що Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 та від 11.09.2024 у справі №554/154/22 неодноразово наголошувала на тому, що Суд не може перебирати на себе правотворчі функції законодавчої та виконавчої влади. Порушення такого підходу та, відповідно, ігнорування принципу законності суперечить, щонайменше, принципам правової визначеності, легітимних очікувань та належного урядування як базовим складовим правовладдя (верховенства права); дискримінує іншу сторону правовідносин; означає, що суд може надати дозвіл будь-кому та будь-коли діяти за межами закону (який містить заборони) або за межами наданих законом прав (повноважень); іде в розріз з принципом поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, а також порушує систему стримувань і противаг (суд втручається в компетенцію суб`єктів нормотворення та може ігнорувати їх волю).
35. На цій підставі Верховний Суд у справі № 420/5584/24, зважаючи не те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв протягом спірного періоду відповідно до чинного нормативно-правового акта, дійшов висновку про відсутність підстав вважати його дії протиправними.
36. Такий висновок ґрунтується на тому, що принцип законності, закріплений у статті 19 Конституції України, вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та діяли лише в межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.
37. Аналіз приписів статті 19 Конституції України дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень лише в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
38. Органи публічної влади повинні діяти відповідно до закону і в межах норм, що визначають їхні повноваження. Вони не повинні діяти свавільно. Якщо дії органу публічної влади виходять за межі його повноважень, такі дії будуть незаконними.
39. Спеціальним Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) встановлені основні засади визначення грошового забезпечення, яке за своєю природою є сукупністю гарантованих державою виплат, які надаються військовослужбовцям за виконання ними військових обов`язків, та визначено його складові такі як основні виплати (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років), додаткові виплати (підвищення посадового окладу, різноманітні надбавки, доплати та винагороди постійного характеру, а також премія) та одноразові виплати (винагороди та допомоги, які надаються за певних обставин).
40. Водночас визначення розміру такого грошового забезпечення цим Законом делеговано Кабінету Міністрів України (пункт 4 статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
41. Підставою для втрати чинності нормативно-правовим актом у цілому або його окремими положеннями є, зокрема, скасування чи внесення змін до такого акта суб`єктом нормотворення або визнання його протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині в порядку адміністративного судочинства.
42. Отже, у випадку незгоди з нормативно-правовим актом, прийнятим Кабінетом Міністрів України на виконання приписів Закону № 2011-ХІІ, належним та ефективним способом захисту буде оскарження відповідного нормативно-правового акта.
43. Викладені висновки підтримано, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26.06.2025 у справі № 480/7154/24, від 30.06.2025 у справах № 280/8083/24, №280/8605/24, № 460/3942/24, від 02.07.2025 у справі № 240/29489/23, від 03.07.2025 у справах № 360/152/24 та № 380/13292/24, від 04.07.2025 у справі №120/8298/24, від 18.08.2025 у справі № 300/8187/24, від 21.08.2025 у справі №520/22317/23, від 08.09.2025 у справі № 200/4426/23, від 25.09.2025 у справах №420/32801/24, № 420/25165/23, № 620/16204/24, № 380/19882/24 та №140/11638/24, від 16.10.2025 у справі № 620/10526/24 та № 120/10479/24, від 18.12.2025 у справі № 160/27036/23, від 21.01.2026 у справі № 280/12030/24.
44. На час розгляду справи у Верховному Суді рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 Постанови № 704, який на підставі частини другої статті 265 КАС України втратив чинність із моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
44. З урахуванням цієї обставини Верховний Суд у постанові від 08.09.2025 у справі № 200/4426/23, зважаючи на предмет позову у вказаній справі з подібними правовідносинами, дійшов висновку, що подальше скасування судом пункту 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 не впливає на оцінку дій відповідача щодо обрахунку виплат грошового забезпечення із застосуванням чинної на той час редакції Постанови № 704.
45. Тим часом постановою Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24 сформульовано правовий висновок про те, що до правовідносин, пов`язаних із оформленням та направленням до органу Пенсійного фонду України довідки про розмір грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсії позивача, визначеного на 01.01.2024 відповідно до Постанови № 704, під час обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися пункт 4 Постанови № 704 в первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою № 481, якою визначено фіксовану розрахункову величину - 1762,00 грн.
46. Такий висновок обґрунтовано покликаннями на те, що, згідно з частинами першою-третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
47. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією та законами України.
48. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
49. Отже, з огляду на визначені в частинні третій статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, пункт 2 Постанови № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 в частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік, не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили.
50. Саме покликаючись на неврахуваннями судами першої та апеляційної інстанції викладеного в наведеній постанові Верховного Суду висновку, позивач звернулася з касаційною скаргою в цій справі.
51. Слід зауважити, що частина друга статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України прямо встановлює, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
52. У постанові Верховного Суду від 20.10.2025 в справі №600/3516/24-а зазначено, що втрата чинності нормативно-правового акта пов`язується з моментом набрання законної сили відповідним судовим рішенням, а правові наслідки не поширюються на правовідносини, що виникли та були реалізовані під час його дії.
53. Отже, законодавець визначив лише перспективну дію судового рішення.
54. Частина третя статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що суд застосовує правовий акт вищої юридичної сили в разі невідповідності правового акта нижчої юридичної сили закону.
55. Однак ця норма не може тлумачитися ізольовано від статті 265 цього ж Кодексу, яка спеціально регулює наслідки судового оскарження нормативно-правових актів.
56. Системне тлумачення процесуального закону свідчить, що частина третя статті 7 визначає загальний принцип ієрархії норм, натомість стаття 265 встановлює спеціальний порядок та часові наслідки визнання нормативного акта протиправним.
57. Незастосування чинного нормативного акта без його формального скасування нівелює встановлену законодавцем процедуру судового контролю та створює стан нормативної невизначеності.
58. Ураховуючи викладене, на момент постановлення цієї ухвали у Верховному Суді склалася ситуація, коли судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян та судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав по-різному застосовують положення статей 7 та 265 Кодексу адміністративного судочинства України в частині кваліфікації чинності постанов Уряду.
59. Відповідно до частини першої статті 36 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики в порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
60. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
61. Колегія суддів у цій справі зазначає, що однакове застосування закону забезпечує його загальнообов`язковість, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Відхилення від сталої судової практики порушує принцип уніфікованого застосування закону, нівелює забезпечення єдності та послідовності судочинства.
62. Отже, беручи до уваги один з указаних висновків, Суд у цій справі буде зобов`язаний відійти від практики, що існує в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду.
63. З огляду на те, що колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав та судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по-різному застосовують норми статті 7 та статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України в частині застосування положень Постанови № 481 для обрахунку розміру грошового забезпечення військовослужбовців, із якого, у тому числі, проводить обрахунок розміру пенсії колишніх військовослужбовців, очевидною є необхідність формування єдиної правозастосовчої практики з означеного питання. 
64. Згідно зі статтею 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
65. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу з викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або з обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу.
66. Ураховуючи викладене вище, а також з огляду на ієрархічний метод подолання колізій правових норм та складність, що виникає під час їх практичного застосування, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вважає за необхідне передати справу № 240/401/26 на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Керуючись статтями 346, 347 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Справу № 240/401/26 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
В.М. Соколов 
А.Г. Загороднюк
Судді Верховного Суду