ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року	Львів	Справа № 500/3450/24 пров. № А/857/35191/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Хмельницькій, Тернопільській та Чернівецькій областях про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

суддя у І інстанції Подлісна І.М., 
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Тернопіль,
дата складення повного тексту рішення 18 липня 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправними дії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області в особі його Ліквідаційної комісії (далі – ЛК УМВС) щодо відмови листом від 25.042024 №131 у задоволенні заяви від 22.04.2024 у частині нового обчислення його вислуги років з урахуванням раніше невідомого і неврахованого періоду служби до вислуги років, що надає право на підвищення розміру пенсії;
визнати протиправними дії та бездіяльність ЛК УМВС, що полягають у протиправному неприсвоєнні чергового спеціального звання «полковник міліції» під час проходження служби позивачем у міліції, що призвело до заниження отримуваного під час служби грошового забезпечення та неналежного розміру пенсії, у відмові листом від 25.04.2024 №131 у вжитті заходів поновлення права позивача на присвоєння чергового звання «полковник міліції»; 
зобов`язати ЛК УМВС включити раніше невідомий та неврахований до його вислуги років для призначення/перерахунку пенсії період проходження військової служби на кафедрі військової підготовки з 19.08.1991 по 11.08.1994, як строкової служби протягом 2 років, 11 місяців та 24 днів у календарному обчисленні і виключити період, починаючи з 19.08.1991, зі строку навчання, зарахованого до вислуги років на підставі пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393; результат нового обчислення вислуги років направити до уповноваженого підрозділу згідно із положеннями наказу Міністерства внутрішніх справ України (далі – МВС) від 17.09.2018 №760;
зобов`язати ЛК УМВС підготувати і направити до МВС матеріали на присвоєння позивачу чергового спеціального звання «полковник міліції» у зв`язку з протиправним ненаправленням таких матеріалів під час перебування його на службі.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04.06.2025 до участі у справі в якості співвідповідача залучено Регіональний сервісного центру ГСЦ МВС в Хмельницькій, Тернопільській та Чернівецькій областях.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.07.2025 у справі №500/3450/25, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено частково.
Зобов`язано ЛК УМВС включити раніше невідомий і неврахований до вислуги років ОСОБА_1 для призначення/перерахунку пенсії період проходження військової служби на кафедрі військової підготовки з 19.08.1991 по 11.08.1994, як строкової служби протягом 2 років, 11 місяців та 24 днів у календарному обчисленні і виключити період, починаючи з 19.08.1991, зі строку навчання, зарахованого до вислуги років ОСОБА_1 на підставі пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №500/4644/23, яке набрало законної сили 29.12.2023, проходження позивачем військової служби на кафедрі військової підготовки з 19.08.1991 по 11.08.1994 протягом 2 років, 11 місяців та 24 днів було одним із видів військової служби і зараховувалось як строкова військова служба, що має преюдиційний характер для спору, що розглядається.
Належним способом захисту права ОСОБА_1 є зобов`язання ЛК УМВС включити раніше невідомий і неврахований до вислуги років позивача для призначення/перерахунку пенсії період проходження ним військової служби на кафедрі військової підготовки з 19.08.1991 по 11.08.1994, як строкової служби протягом 2 років, 11 місяців та 24 днів у календарному обчисленні і виключити період з 19.08.1991 зі строку навчання, зарахованого до вислуги років на підставі пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393.
Разом із тим, у зв`язку із ліквідацією територіальних органів МВС у жовтні 2015 року відсутня правова підстава та можливість підготувати і направити до МВС матеріали на присвоєння позивачу чергового спеціального звання «полковник міліції». 
Рішення суду першої інстанції у справі оскаржено ОСОБА_1 та ЛК УМВС.
Позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі. 
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ЛК УМВС продовжує виконання повноважень Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області (далі – УМВС), оскільки Кабінетом Міністрів України правонаступника УМВС не визначено. Тому ЛК УМВС покликана вирішувати питання, пов`язані з діяльністю органів внутрішніх справ та службою осіб рядового та начальницького складу, отже і вживати заходів з відновлення порушених посадовими особами таких територіальних органів прав колишніх працівників міліції. 
Наполягає на тому, при вирішенні питання про обчислення його вислуги років суд першої інстанції безпідставно послався на принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. 
Звертає увагу на те, що наведена у рішенні суду норма щодо заборони перегляду вислуги років для призначення пенсії у разі поновлення виплати пенсії після перерви в її одержанні, яка була раніше обчислена особі, не може бути застосована у цій справі, оскільки поновлення виплати пенсії після перерви в її одержанні не відбувалось і пенсію позивач отримує з грудня 2013 року по сьогоднішній день безперервно.
ЛК УМВС у своїй апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що у відповідності до приписів частини 4 статті 17 Закону «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (далі – Закон № 2262-ХІІ) вислуга років для призначення пенсії у разі поновлення виплати пенсії після перерви в її одержанні, яка була раніше обчислена особі, яка має право на пенсію за цим Законом, відповідно до законодавства, яке діяло на день попереднього звільнення цієї особи зі служби, перегляду не підлягає, а отже законодавець виключив перегляд визначення вислуги років для зміни розміру пенсії. 
Згідно із частиною 5 статті 63 Закону № 2262-ХІІ звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, яким присвоєні чергові військові (спеціальні) звання під час перебування їх у запасі або у відставці, раніше призначені їм пенсії з урахуванням нових присвоєних військових (спеціальних) звань не перераховуються.
У тексті позовної заяви зазначено, що при призначенні пенсії ОСОБА_1 її обчислення ґрунтувалось, у тому числі, на процентній надбавці за вислугу років 35% і навіть урахування раніше невідомого періоду вислуги, виявленого рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №500/4644/23, не могло вплинути на розмір цієї надбавки, адже сукупна вислуга не перевищувала 25 років.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . УМВС заперечило обґрунтованість апеляційних вимог позивача та просило залишити його апеляційну скаргу без задоволення.
При цьому звертає увагу апеляційного суду на те, що зміни до Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб (далі – Порядок №393), внесені постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2007 № 1144, не передбачали перерахування вислуги років колишнім особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України (міліції), які були звільнені до набрання чинності цього нормативного акту. Враховуючи неможливість розповсюдження у часі змін до Порядку №393, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2007 №1144, правові підстави для перерахунку вислуги років позивачу, яка була розрахована у 2013 році відповідно до норм Порядку №393, яким врегульовано порядок призначення пенсії особам рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, відсутні, а позовні вимоги безпідставними. 
ЛК УМВС позивачу було повідомлено, що відповідно до матеріалів його архівної особової справи календарна вислуга при звільненні порахована вірно і немає жодних законних підстав включити у календарну вислугу періоди перебування студентом на кафедрі військової підготовки. Матеріали про присвоєння чергового спеціального звання «полковник міліції» за підписом керівника органу відсутні, у зв`язку з чим позивачу не було присвоєно таке звання. 
Відповідно до наказу МВС від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання», визначено вважати такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України. 
За приписами постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» територіальні органи МВС ліквідовані, як юридичні особи публічного права, із 07.11.2015 міліція припинила своє існування без правонаступництва. Відтак, ліквідаційні комісії не мають повноважень для ухвалення рішень щодо присвоєння спеціальних звань. 
У контексті застосування принципу дії закону у часі зазначає, що визначене у нормативно-правовому акті право, якщо особою не було здійснено конкретних дій щодо його реалізації під час чинності такого нормативно-правового акта, не може бути збережене у майбутньому після того, як відповідний акт втратив свою чинність, а новим нормативно-правовим актом таке право не передбачено або встановлено у іншому обсягу. 
У відзиві на апеляційну скаргу ЛК УМВС ОСОБА_1 заперечив обґрунтованість апеляційних вимог відповідача та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Акцентує увагу апеляційного суду на тому, відповідно до обґрунтування рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №500/4644/23 військова підготовка позивача підлягала зарахуванню як строкова військова служба, і вже тільки після цього і на вказаній підставі зроблено висновок про включення такого періоду до стажу державної служби. 
Застосування скаржником до правовідносин, які відбувались протягом 1991-1994 років, Закону України "Про вищу освіту" не заслуговує на увагу, оскільки цей закон введений у дію після підпису його Президентом України 01.07.2014. 
У спірному випадку у відповідача дискреційні повноваження відсутні, його діяльність піддана втручанню, законному і пропорційному тій шкоді, що продовжувала коїтись, а необхідність втручання за таких обставин передбачена національним законодавством, яким утворено для цього відповідні організаційно-правові механізми. 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог скаржників, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ (міліції) на пенсію за вислугу років, через хворобу, та з 11.12.2013 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – ГУ ПФУ), отримує пенсію відповідно до положень Закону №2262-XII.
Позивач вийшов на пенсію у спеціальному званні "підполковник міліції" з посади начальника управління інформаційно-аналітичного забезпечення (УІАЗ) УМВС з календарною вислугою на день звільнення 21 рік, 08 місяців та 07 днів.
Згодом рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №500/4644/23, яке набрало законної сили 29.12.2023, було задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області щодо незарахування до стажу його державної служби періоду проходження військової підготовки з 19.08.1991 по 11.08.1994 та періодів служби в органах та підрозділах внутрішніх справ з 01.09.1994 по 13.09.2007. При цьому суд, зокрема, дійшов висновку, що проходження позивачем військової служби на кафедрі військової підготовки у Чернівецькому національному університету з 19.08.1991 по 11.08.1994 протягом 2 років, 11 місяців і 24 днів було одним із видів військової служби і зараховувалось, як строкова військова служба.
При виході на пенсію ОСОБА_1 вислугу років було обчислено з урахуванням навчання в Чернівецькому державному університеті з 01.09.1989 до 19.08.1994 протягом 1 року, 11 місяців, 18 днів з розрахунку один рік навчання за шість місяців служби відповідно до інформації з диплома про освіту.
Позивач подав заяву від 22.03.2024 до ЛК УМВС та до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Тернопільській області" (далі – ДУ ТМО) про перерахунок його вислуги років із посиланням на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №500/4644/23.
ДУ ТМО у відповіді від 28.03.2024 №33/40-363 повідомило позивача, що жодне з порушених питань не належить до його компетенції безпосередньо.
ЛК УМВС у своїй відповіді від 25.04.2024 №131 відмовила позивачу у новому обчисленні вислуги, та повідомила, що йому не було присвоєно чергове спеціальне звання "полковник міліції", оскільки у архівній особовій справі матеріали про присвоєння такого звання відсутні, вислугу обчислено правильно і у ЛК УМВС відсутні повноваження на вчинення дій, про які просить позивач. 
ОСОБА_1 не погодився із такими діями (бездіяльністю) ЛК УМВС та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до незгоди ОСОБА_1 із правильністю обчисленням УМВС його вислуги років під час проходження служби в міліції, а відтак протиправного неприсвоєння йому чергового звання «полковник міліції» у зв`язку з невірним врахуванням періоду навчання на кафедрі військової підготовки Чернівецького державного університету з 19.08.1991 по 11.08.1994, що надає право на підвищення розміру пенсії позивача.
З урахуванням наведеного, на переконання апеляційного суду, спірні правовідносини у справі, що розглядається, виникли у зв`язку із проходженням ОСОБА_1 публічної служби в органах внутрішніх справ (міліції), з якої він був звільнений наказом УМВС від 10.12.2013 №261 о/с. Відповідно до вказаного наказу вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення складала у календарному обчисленні 21 рік 08 місяців 07 днів (а.с. 15 зворот).
При цьому позивач з 11.12.2013 перебуває на обліку у ГУ ПФУ та отримує пенсію відповідно до положень Закону №2262-XII.
Із позовом, що розглядається, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду 30.05.2024, тобто більше ніж через 10 років після завершення своєї служби в міліції. 
За приписами частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Необхідно зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Правові висновки, аналогічні за змістом, були висловлені Верховним Судом у постановах від 28.03.2018 у справі № 809/1087/17 та від 22.11.2018 у справі № 815/91/18. 
У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
За загальним правилом, поважними є такі причини пропуску відповідного загального строку, які об`єктивно відбулися (об`єктивний фактор) та такі, що можуть бути поза розумним сумнівом визнані як поважні з боку суб`єкта правозастосування (суб`єктивний фактор). Наявність об`єктивного фактора підтверджується належним чином оформленими документами. Що ж стосується суб`єктивного фактору, то він установлюється за вмотивованим внутрішнім переконанням суб`єкта правозастосування в тому, що внаслідок наявності поважних причин особа не змогла реалізувати надане їй право протягом встановленого строку.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що причини пропуску строку звернення до адміністративного суду можуть бути визнані судом поважними лише якщо відповідні обставини виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, безпосередньо унеможливлюють або ускладнюють можливість подання позову у визначений законом строк, виникли протягом строку, який пропущено, та підтверджується належними і допустимими доказами.
При вирішенні питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Так, днем, коли особа дізналася про порушення свого права, є встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
У Рішенні від 13.12.2011 №17-рп/2011 Конституційний Суд України роз`яснив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, а інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа “Стаббігс на інші проти Великобританії”, справа “Девеер проти Бельгії”).
Як свідчать матеріали справи, в ухвалі судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 27.08.2024 про залишення позовної заяви без руху піднімалося, зокрема, питання про пропуск ОСОБА_1 встановленого процесуальним законом строку звернення до адміністративного суду, як одного з недоліків поданого ним позову.
У заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду (в порядку виправлення недоліків позовної заяви) від 06.09.2024 ОСОБА_1 обґрунтовував можливість поновлення такого строку нормами, що регламентують порядок стягнення у судовому порядку неотриманої у належному розмірі заробітної плати, а також вчиненням ним дій щодо досудового врегулювання спору, погіршенням стану здоров`я впродовж 2013-2014 років та триваючим характером порушення його права.
Разом із тим, як в ухвалі Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.09.2024 про залишення позовної заяви без розгляду, так і у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2025 про скасування такої та направлення справи №500/3450/24 для продовження розгляду до суду першої інстанції не було надано правової оцінки наведеним позивачем обставинам наявності поважних причин для поновлення ОСОБА_1 строку на звернення до адміністративного суду з позовом, що розглядається.
При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що правовідносини щодо проходження ОСОБА_1 публічної служби в органах внутрішніх справ (міліції) припинилися із прийняттям наказу УМВС від 10.12.2013 №261 о/с про його звільнення, у зв`язку із чим позивачу стало відомо про наявність у нього на день звільнення вислуги у календарному обчисленні 21 рік 08 місяців 07 днів, що ним не заперечується.
Окрім того, на переконання апеляційного суду, ОСОБА_1 було відомо про обчислення його вислуги з урахуванням навчання на військовій кафедрі Чернівецького державного університету з 19.08.1991 по 11.08.1994 з розрахунку один рік навчання за шість місяців служби відповідно до інформації з диплома про освіту, оскільки така вислуга неодноразово враховувалася УМВС при присвоєнні йому чергових спеціальних звань протягом всього часу служби в міліції, а не тільки при неприсвоєнні чергового звання «полковник міліції».
Покликання позивача на приписи, яким регламентовано право на звернення до суду із позовом про стягнення неотриманого заробітку без обмеження будь-яким строком апеляційним судом до уваги не приймаються з огляду на заявлений ним предмет спору у цій справі.
Покликання ОСОБА_1 на незадовільний стан здоров`я впродовж 2013-2014 років не можуть бути враховані для поновлення строку звернення до адміністративного суду із цим позовом, що поданий лише у травні 2024 року.
Водночас, на переконання апеляційного суду, сам факт наявності чи відсутності висновків, викладених у рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.11.2023 у справі №500/4644/23, не впливав на можливість своєчасного звернення ОСОБА_1 із цим позовом. 
Попри те, апеляційний суд наголошує, що за змістом статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України преюдиційними можуть бути саме обставини, встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Преюдиція не поширюється на правову оцінку таких обставин, оскільки відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їхньому безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (постанова Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №806/3572/17).
Звернення позивача із заявою від 22.03.2024 до ЛК УМВС та до ДУ ТМО щодо перерахунку його вислуги років із посиланням на судове рішення у справі №500/4644/23 не впливає на перебіг строку звернення до адміністративного суду із цим позовом, оскільки законом не передбачений досудовий порядок вирішення спору у цій категорії справ.
З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов переконання, що несвоєчасне звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з позовом, що розглядається, не було пов`язане з наявністю об`єктивних причин, а було обумовлене його пасивною бездіяльністю та необачністю.
Приписами частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 частини 240 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Згідно із частиною 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (частина 4 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України).
Підсумовуючи викладене, на переконання апеляційного суду, порушення позивачем встановленого строку звернення до адміністративного суду у справі, що розглядається, не пов`язане з наявність поважних причин недотримання такого строку, що не було враховано судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Відтак, вимоги апелянтів слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції – скасувати із залишенням позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року у справі №500/3450/24 скасувати та залишити позов ОСОБА_1 без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар