ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/5971/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої - судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
в с т а н о в и в:
до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач 1) та ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - відповідач 2, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 03 березня 2022 року по 31 липня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», з урахуванням виплачених сум;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 03 березня 2022 року по 31 липня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2022 року по 19 травня 2023 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» відповідно, з урахуванням виплачених сум;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 01 серпня 2022 року по 19 травня 2023 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» відповідно, з урахуванням виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що протягом спірного періоду йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення у заниженому розмірі, оскільки за основу для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням бралася розрахункова величина прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом станом на 01.01.2018, у розмірі 1762,00 грн., а не прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року. Позивач посилається на те, що після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18, якою визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, підлягала застосуванню первинна редакція п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704, яка передбачала множення тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року. Оскільки позивач продовжує проходити військову службу, вважає, що строк звернення до суду ним не пропущено.
Ухвалою від 06.04.2026 суддя відкрила провадження у справі та вирішила проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами.
13.04.2026 до суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 30344), у якому проти задоволення позову заперечено повністю. Відзив відповідача 1 обґрунтований тим, що позивач перебував на фінансовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_4 по 31.07.2022, та наполягає на тому, що розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, оскільки примітки до додатків 1 і 14 Постанови № 704 не містять норм права, а скасування п. 6 Постанови № 103 не створює підстав для перерахунку грошового забезпечення діючим військовослужбовцям. Відповідач 1 також послався на постанову Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 як таку, що з 20.05.2023 установила сталу розрахункову величину 1762,00 грн., та просив відмовити у задоволенні позовних вимог до нього у повному обсязі.
15.04.2026 до суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 31157), у якому проти задоволення позову заперечено повністю. Відзив обґрунтований тим, що скасування у судовому порядку п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, яким було внесено зміни до п. 4 Постанови № 704, не призводить до автоматичного відновлення попередньої редакції п. 4 Постанови № 704, оскільки прийняття актів Кабінету Міністрів України, внесення до них змін та відновлення їх дії належить до виключної компетенції Уряду і не може здійснюватися судом. Відповідач 2 наголошує, що з 29.01.2020 по 19.05.2023 на офіційному сайті Верховної Ради України п. 4 постанови № 704 був оприлюднений у редакції із застосуванням прожиткового мінімуму на 01.01.2018, а тому розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня діяли правомірно, нараховуючи грошове забезпечення з розрахункової величини 1762,00 грн. у межах бюджетних асигнувань, затверджених у їх кошторисах головним розпорядником коштів. Окремо відповідач 2 заявив про пропуск позивачем строку звернення до суду, обчисливши тримісячний строк за ст. 233 КЗпП України з 01.07.2023 (з урахуванням завершення карантину) та вказавши, що цей строк сплинув 30.09.2023, у зв`язку з чим просив залишити позов без розгляду на підставі п. п. 7, 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, а в разі розгляду по суті - відмовити у задоволенні позову.
20.04.2026 представник позивача подав до суду відповідь на відзив (вх. № 32536), у якій підтримано позовні вимоги. Представник позивача наголошує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 п. 6 Постанови № 103 визнано протиправним та скасовано, а отже в силу ч. 2 ст. 265 КАС України відповідні зміни до п. 4 Постанови № 704 втратили чинність з 29.01.2020, внаслідок чого з цієї дати і до 20.05.2023 діяла редакція п. 4 Постанови № 704, чинна до внесення змін. Стосовно строку звернення до суду представник позивача зазначив, що позивач продовжує проходити військову службу, а рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 визнано неконституційною ч. 1 ст. 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, у зв`язку з чим строк звернення до суду позивачем не пропущено.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Щодо доводів відповідачів про пропуск позивачем строку звернення до суду суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У силу приписів ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.
Правове становище осіб, які проходять військову службу, а також порядок та умови оплати їх праці врегульовано спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а в частині, що не врегульована спеціальним законодавством, - субсидіарно застосовуються норми Кодексу законів про працю України.
Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, неодноразово наголошував, що положення ст. 233 КЗпП України в частині, що стосується строку звернення до суду у справах, пов`язаних із недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч. 5 ст. 122 КАС України (постанови Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 07.09.2023 у справі № 280/1340/23). 
У силу приписів ч. 5 ст. тті 242 КАС України така правова позиція враховується судом.
Суд враховує, що грошове забезпечення військовослужбовця за своєю правовою природою є оплатою праці (заробітною платою). Верховний Суд у постанові від 07.02.2022 у справі № 420/7697/21 дійшов висновку про рівнозначність понять «грошове забезпечення» та «оплата праці», «заробітна плата».
Законом України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, ч. 1 ст. 233 КЗпП України викладено в редакції, що передбачала тримісячний строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч. 1 ст. 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Конституційний Суд України виходив із того, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, а запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю, ставить такого працівника у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником та призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих ст. ст. 43 і 55 Конституції України. Зазначеним Рішенням Конституційний Суд України постановив, що визнана неконституційною норма втрачає чинність з дня ухвалення цього рішення, тобто з 11.12.2025.
Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України та ч. 2 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням.
Верховний Суд, застосовуючи наведене Рішення Конституційного Суду України, виходить із того, що працівник, який перебуває у трудових (службових) відносинах, має право на судовий захист у частині стягнення належних йому виплат без обмеження строком, поки тривають такі відносини.
Суд встановив, що на час звернення до суду та розгляду справи позивач продовжує проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , тобто службові відносини між сторонами не припинені, а обов`язок щодо виплати грошового забезпечення у належному розмірі носить триваючий характер. Зважаючи на наведене, а також на те, що позивач звертається з вимогами про стягнення (перерахунок та виплату) належних йому сум грошового забезпечення, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.
Доводи відповідачів про необхідність обчислення тримісячного строку звернення до суду з урахуванням завершення карантину суд відхиляє як такі, що ґрунтуються на застосуванні норми, визнаної неконституційною рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025, та не враховують триваючого характеру спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Суд встановив, що ОСОБА_1 з 03.03.2022 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді командира 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 03.03.2022 № 8. 
З 13.02.2023 позивач зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 на посаду офіцера протиповітряної оборони, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2023 № 44. 
На час розгляду справи позивач продовжує проходити військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 21.03.2026 № 370.
Військова частина НОМЕР_2 та військова частина НОМЕР_1 до 01.08.2022 не були включені до мережі розпорядників бюджетних коштів і перебували на фінансовому забезпеченні розпорядника коштів третього рівня - ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
З 01.08.2022 військову частину НОМЕР_1 зараховано на фінансове забезпечення як розпорядника бюджетних коштів третього рівня. 
Зазначені обставини підтверджуються листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26.07.2022 № 248/3356 та розпорядженням ІНФОРМАЦІЯ_5 від 04.08.2022 № 760/15/7577.
Відтак, виплату грошового забезпечення позивачу за період з 03.03.2022 по 31.07.2022 здійснював ІНФОРМАЦІЯ_2 , а за період з 01.08.2022 по 19.05.2023 - військова частина НОМЕР_1 .
Як вбачається з довідки про розмір додаткових видів грошового забезпечення та архівної відомості про грошове забезпечення позивача за 2022 рік, у спірний період розмір посадового окладу позивача та окладу за військовим (спеціальним) званням визначався виходячи з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом станом на 01.01.2018, у розмірі 1762,00 грн.
Не погоджуючись із застосуванням такої розрахункової величини, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), яка набрала чинності 01.03.2018, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців згідно з додатком 1 та схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців згідно з додатком 14.
Пунктом 4 Постанови № 704 (у редакції, чинній до 24.02.2018) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Додатки 1 та 14 до Постанови № 704, в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру, у яких наведена інформація щодо арифметичної дії (множення), що застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням. У цих примітках норми права не містяться, а застосуванню підлягають саме положення основної норми - пункту 4 Постанови № 704, який має нормативний характер.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103), яка набрала чинності 24.02.2018, до Постанови № 704 внесені зміни, внаслідок яких п. 4 викладено у новій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 Постанови № 103, яким, зокрема, були внесені зміни до п. 4 Постанови № 704.
За загальним правилом скасування у судовому порядку акта, яким вносилися зміни до іншого акта, має наслідком неможливість застосування внесених таким актом змін. Отже, зміни до п. 4 Постанови № 704, внесені п. 6 Постанови № 103, з 29.01.2020 не підлягають застосуванню. 
Суд звертає увагу, що п. 4 Постанови № 704 у первинній редакції Постановою № 103 не визнавався таким, що втратив чинність, та не скасовувався, у зв`язку з чим посилання відповідачів на правила підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України щодо непоновлення дії скасованих актів є безпідставними.
З наведеного суд дійшов висновку, що саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 - підлягала застосуванню редакція п. 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін та визначала розміри посадових окладів і окладів за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, від 10.10.2022 у справі № 400/6214/21 та від 10.01.2023 у справі № 120/8682/21-а.
Таке правове регулювання мало місце до 20.05.2023. Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 (далі - Постанова № 481), яка набрала чинності 20.05.2023, п. 4 Постанови № 704 знову викладено у новій редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями розраховуються виходячи з розміру 1762 грн. та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Отже, у спірний період - з 03.03.2022 по 19.05.2023 - діяла редакція пункту 4 Постанови № 704, яка передбачала визначення розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Суд також враховує висновки Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладені у постанові від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24, згідно з якими під час обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися п. 4 Постанови № 704 у первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою № 481, якою визначено фіксовану розрахункову величину 1762,00 грн. Верховний Суд наголосив, що п. 4 Постанови № 704 у первинній редакції відповідав вимогам Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII, який запровадив розрахунковою величиною для визначення посадових окладів публічних службовців саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений на 1 січня календарного року, а заміна такого державного соціального стандарту, як прожитковий мінімум, на сталу величину зводить нанівець мету прийняття Постанови № 704.
За приписами ст. 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, соціального захисту та інших сферах.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. 
Так, ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 встановлено у розмірі 2481,00 грн., а ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023 встановлено у розмірі 2684,00 грн.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Зважаючи на наведене, суд відхиляє доводи відповідачів про правомірність застосування розрахункової величини 1762,00 грн. у спірний період, а також про неможливість «відновлення» судом дії норми та про дію на офіційному веб-сайті Верховної Ради України тексту п. 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 103, оскільки такі доводи ґрунтуються на застосуванні норми, зміни до якої скасовані судовим рішенням, та суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду, які в силу ч. 5 ст. 242 КАС України враховуються судом.
Доводи відповідачів про те, що розпорядники бюджетних коштів нижчого рівня діяли в межах затверджених їм кошторисів, суд також відхиляє, оскільки обмеженість бюджетних асигнувань не звільняє відповідачів від обов`язку нараховувати грошове забезпечення у розмірі, визначеному законодавством, та не може бути підставою для обмеження гарантованого права позивача на отримання грошового забезпечення у належному розмірі.
Посадовий оклад та оклад за військовим (спеціальним) званням є базовими складовими грошового забезпечення, від розміру яких залежить обчислення похідних щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Заниження цих базових показників призводить до пропорційного заниження похідних від них виплат.
Відповідно до п. п. 11, 14 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, у разі змін розмірів (норм) щомісячних основних або додаткових видів грошового забезпечення під час проходження військової служби здійснюється перерахунок грошового забезпечення з дня, з якого відбулися відповідні зміни; грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Враховуючи, що виплату грошового забезпечення позивачу за період з 03.03.2022 по 31.07.2022 здійснював ІНФОРМАЦІЯ_2 , а за період з 01.08.2022 по 19.05.2023 - військова частина НОМЕР_1 , обов`язок із здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення у належному розмірі за відповідні періоди покладається на відповідних відповідачів.
Суд зауважує, що позовні вимоги стосовно періоду з 03.03.2022, тоді як перерахунок із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року стосується розрахункової величини, встановленої на 2022 рік (2481,00 грн.), охоплюються заявленим періодом та підлягають задоволенню у визначених позивачем межах.
Враховуючи вищевикладене, суд, керуючись ст. 245 КАС України, дійшов висновку, що бездіяльність відповідачів щодо нездійснення позивачу перерахунку грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, станом на 01.01.2022 та 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704, є протиправною.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. 
Статтею 13 Конвенції передбачено право кожного, чиї права та свободи порушено, на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідачів здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за відповідні періоди з урахуванням раніше виплачених сум.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно; своєчасно. 
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримано, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов слід задовольнити повністю.
Судові витрати не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 19-20, 22, 25-26, 72, 77, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, п.п. 15.5 п.15 розділу VII “Перехідні положення” КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 03.03.2022 по 31.07.2022 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошове забезпечення за період з 03.03.2022 по 31.07.2022 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 01.08.2022 по 19.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, станом на 01.01.2022 та на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошове забезпечення за період з 01.08.2022 по 19.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, станом на 01.01.2022 та на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 01.07.2026.

Суддя Потабенко В.А.