ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 567/1222/22
провадження № 61-3604св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А, Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Захід Агро», Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Агро», Товариства з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» про повернення земельної ділянки та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 і ОСОБА_1 - адвоката Нікітюка Павла Михайловича на постанову Рівненського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» (далі - ТОВ «Західна агровиробнича компанія») повернути їм земельну ділянку площею 4,26 га з кадастровим номером 5624287100:06:003:0017, яка знаходиться на території Острозької міської територіальної громади Рівненського району Рівненської області (до ліквідації Острозького району - територія Сіянцівської сільської ради Острозького району Рівненської області) та скасувати рішення державного реєстратора Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області Кравчук А. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 лютого 2015 року, індексний номер 19103677, щодо державної реєстрації права оренди ТОВ «Західна агровиробнича компанія», номер запису про інше речове право 8616180 від 04 лютого 2015 року, щодо земельної ділянки площею 4,26 га, з кадастровим номером 5624287100:06:003:0017, з одночасним припиненням права оренди ТОВ «Західна агровиробнича компанія» щодо земельної ділянки площею 4,26 га з кадастровим номером 5624287100:06:003:0017.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 посилалися на те, що їм на праві власності належить земельна ділянка площею 4,26 га, кадастровий номер 5624287100:06:003:0017, яка розташована на території Острозької міської територіальної громади Рівненського району Рівненської області.

Вказували, що 15 вересня 2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їм стало відомо, що на належну їм земельну ділянку зареєстровано право оренди за Товариством з обмеженою відповідальністю «Захід Агро» (далі - ТОВ «Захід Агро») на підставі договору оренди від 10 березня 2014 року та в подальшому було зареєстровано перехід права оренди на зазначену земельну ділянку до ТОВ «Західна агровиробнича компанія», при цьому жодних договорів між ними і ТОВ «Західна агровиробнича компанія» чи ТОВ «Захід Агро» не укладалося.

Пояснювали, що ТОВ «Західна агровиробнича компанія» користується належною їм земельною ділянкою, чим порушує їхнє право на користування та розпорядження належним їм майном.

У зв`язку з цим позивачі просили позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Острозький районний суд Рівненської області рішенням від 26 жовтня 2023 року позов задовольнив. Зобов`язав ТОВ «Західна агровиробнича компанія» повернути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 4,26 га з кадастровим номером 5624287100:06:003:0017, яка знаходиться на території Острозької міської територіальної громади Рівненського району Рівненської області (до ліквідації Острозького району - територія Сіянцівської сільської ради Острозького району Рівненської області). Скасував рішення державного реєстратора Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області Кравчук А. О. від 04 лютого 2015 року, індексний номер 19103677; номер запису про інше речове право 8616180 (спеціальний розділ) від 04 лютого 2015 року, та державного реєстратора виконавчого комітету Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області Опанасюка С. М., індексний номер 43592851 від 20 жовтня 2018 року; номер запису про інше речове право 8616180 (спеціальний розділ) від 04 лютого 2015 року, щодо державної реєстрації права оренди ТОВ «Західна агровиробнича компанія» земельної ділянки площею 4,26 га з кадастровим номером 5624287100:06:003:0017 з одночасним припиненням права оренди ТОВ «Західна агровиробнича компанія» щодо земельної ділянки, площею 4,26 га з кадастровим номером 5624287100:06:003:0017. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. При цьому суд виходив з того, що відповідачі не довели не тільки волевиявлення позивачів на укладення оспорюваних договорів, а й схвалення ними додаткової угоди в подальшому, як і не спростували жодним доказом заперечення позивачів з приводу їх необізнаності щодо отримання ними орендної плати за договорами.

Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Рівненський апеляційний суд постановою від 08 лютого 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Західна агровиробнича компанія» задовольнив. Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2023 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що, зробивши висновок про неукладеність договору оренди землі та додаткової угоди до нього, врахувавши, що позивачки як власники земельної ділянки не підписували такі угоди, суд першої інстанції обмежив предмет доказування у справі лише встановленням факту підписання договорів не власником земельних ділянок, а іншими особами.

Водночас місцевий суд не врахував що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 отримували від нового орендаря - ТОВ «Західна агровиробнича компанія» орендну плату, фактично між сторонами виникли і тривалий час існували правові відносини з договору оренди землі.

У зв`язку з наведеним висновок суду першої інстанції про неукладеність між сторонами договору оренди землі та додаткової угоди до нього і, як наслідок, наявність підстав для повернення земельних ділянок є помилковим.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У березні 2024 року представник ОСОБА_2 і ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження зазначає те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц; необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц і від 01 лютого 2023 року у справі № 530/130/21 та застосованих апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, встановивши факт неукладення договору оренди землі та додаткової угоди до нього, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з посиланням на отримання позивачами орендної плати, оскільки позивачі отримуючи кошти на банківський рахунок, не знали, що це платежі за договором оренди та додаткової угоди до нього.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

24 квітня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2025 року зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 456/252/22 (провадження 14-75цс25).

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2026 року поновлено касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є власниками земельної ділянки площею 4,26 га, кадастровий номер 5624287100:06:003:0017, яка розташована на території Острозької міської територіальної громади Рівненського району Рівненської області (до ліквідації Острозького району - територія Сіянцівської сільської ради Острозького району Рівненської області), що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯЛ № 748565.

Право власності на вказану земельну ділянку у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 грудня 2000 року серії АВО № 728824, згідно з яким ОСОБА_4 - дружина спадкодавця, та ОСОБА_5 - дочка спадкодавця ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рівних частках успадкували належне спадкодавцю право на земельну частку (пай).

ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 18 серпня 2015 року серії НОМЕР_1 , а ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 08 лютого 2015 року, серії НОМЕР_2 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 вересня 2022 року № 309945109 відомо, що 04 лютого 2015 року державний реєстратор Здолбунівського районного управління юстиції в Рівненській області Кравчук А. О. вніс запис № 8616180 про рішення від 04 лютого 2015 року про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 19103677 про право оренди ТОВ «Західна агровиробнича компанія» щодо земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 10 березня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ТОВ «Західна агровиробнича компанія», згідно з яким відповідачу передається в оренду спірна земельна ділянка строком на 7 років з правом пролонгації та правом передачі в суборенду.

У матеріалах справи є копія договору оренди землі від 10 березня 2014 року, що укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (орендодавці) і ТОВ «Захід Агро» (орендар), яким в оренду передано земельну ділянку, площею 4,26 га, кадастровий номер 5624287100:06:003:0017, строком на 5 років.

05 вересня 2018 року укладено додаткову угоду до договору від 10 березня 2014 року, згідно з якою орендаря ТОВ «Захід-Агро» замінено на нового орендаря - ТОВ «Західна агровиробнича компанія».

Згідно з висновком експерта від 27 червня 2023 року № 1903-Е за результатами судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у графі «Орендодавець» у додатковій угоді від 05 вересня 2018 року № 1 (про заміну сторони та внесення змін до договору оренди) виконаний не ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а іншою особою.

На спростування доводів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про те, що додаткову угоду з ТОВ «Західна агровиробнича компанія» від 05 вересня 2018 року вони не укладали, відповідач надав до суду першої інстанції докази визнання позивачками факту укладення договору, зокрема: копію відомості на виплату від 22 листопада 2020 року та копію платіжного доручення від 18 жовтня 2022 року № 5275 на виплату суми у розмірі 5 009,67 грн, із зазначенням призначення платежу «орендна плата по договору оренди землі на 2021 рік».

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).

Пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до абзацу першого частини першої, абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25) зробила, зокрема, такі висновки.
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу загальних приписів статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а також спеціальних правил статей 229-233 цього Кодексу про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 цього Кодексу йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Ці умови є обов`язковими, та без досягнення згоди щодо них договір не вважається укладеним.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що враховуючи обов`язкову письмову форму для договору оренди землі, конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, суд вважає, що саме по собі отримання позивачкою разової орендної плати за 2019 рік не можна трактувати як вчинення конклюдентних дій, та не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі.

У цій справі суди встановили, що підпис від імені ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у графі «Орендодавець» у додатковій угоді від 05 вересня 2018 року № 1 виконаний не ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а іншою особою.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неукладеність додаткової угоди до договору оренди землі.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд вважав, що оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 отримували орендну плату, фактично між сторонами виникли і тривалий час існували правові відносини з договору оренди землі.

Зазначені висновки апеляційного суду є помилковими з огляду на таке.

Місцевий суд встановив, що позивачки у цій справі заперечували факт підписання ними договору оренди та додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, отримання ними будь-яких пропозицій щодо їх укладення від ТОВ «Захід Агро» і ТОВ «Західна агровиробнича компанія», погодження між сторонами істотних умов вказаних договорів.

При цьому, допитавши позивачок як свідків, місцевий суд з`ясував, що позивачками не було відомо про те, що в 2020-2021 роках саме ТОВ «Західна агровиробнича компанія» перераховувало орендну плату на банківські рахунки в АТ КБ «ПриватБанк», оскільки про надходження коштів саме від зазначеного товариства ніде не зазначалося. Вони вважали, що отримують орендну плату за попереднім договором оренди землі.

Апеляційний суд не здійснив оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, формально обмежившись висновком про недоведеність вимог позову, не врахував зазначених вище обставин, які встановив суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами спору фактично виникли та існували правовідносини щодо оренди землі, адже сама по собі сплата коштів на банківський рахунок (без зазначення відповідних реквізитів договору, зокрема додаткової угоди) не може вважатися досягненням всіх істотних обставин між учасниками орендних правовідносин. 

Всупереч вимогам частини першої статті 367, статей 376, 382 ЦПК України в оскаржуваному рішенні апеляційний суд не зазначив, які порушення норм процесуального права допустив суд першої інстанції і в чому полягають ці порушення, які норми матеріального права неправильно застосовані і в чому полягає таке неправильне застосування, тобто не встановив і не навів достатніх правових підстав для скасування рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційний суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги позивачі сплатили судовий збір у розмірі 3 969,60 грн, а тому ці витрати необхідно стягнути з ТОВ «Західна агровиробнича компанія» на їх користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413,416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 і ОСОБА_1 - адвоката Нікітюка Павла Михайловича задовольнити.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року скасувати, рішення Острозького районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2023 року залишити в силі.

Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Західна агровиробнича компанія» на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_1 по 1 984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) гривень 80 копійок кожній судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	І. А. Воробйова 	
	А. Ю. Зайцев  Є. В. Коротенко  	
	В. М. Коротун