КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 361/6226/17 Головуючий у суді першої інстанції - Ведмідь Н.В.
Номер провадження № 22-ц/824/10429/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, поданою представником Мурашко Ольгою Володимирівною, на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Ведмідь Н.В., у місті Бровари, у справі за скаргою ОСОБА_2 на неправомірну бездіяльність та дії державного виконавця, учасники справи: ОСОБА_1 , Броварський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, старший державний виконавець Цахло Оксана Анатоліївна, державний виконавець Гур`єва Ірина Петрівна, державний виконавець Мурашко Ольга Володимирівна, Служба у справах дітей та сім`ї Броварської міської ради Броварського району Київської області,-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року ОСОБА_2 подала зазначену скаргу на неправомірну бездіяльність та дії державного виконавця, в якій просила суд:
1. Визнати протиправною бездіяльність державних виконавців Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1 щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 в частині спілкування матері з дітьми у встановлений судом графік побачень;
2. Визнати протиправними дії старшого державного виконавця Цахло О.А., працівника Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, під час здійснення виконавчих дій 01 листопада 2025 року у межах виконавчого провадження НОМЕР_1, які полягали в упередженому ставленні до стягувача, створенні конфліктної атмосфери та перешкоджанні реалізації процесуальних прав стягувача, а також у необ`єктивному, неповному та викривленому складанні акту за результатами проведення вказаних виконавчих дій, що не відповідає фактичним обставинам, зокрема умисно не відображає поведінку боржника, емоційний стан дітей та інші істотні деталі, які мають значення для належного виконання судового рішення, та скасувати вказаний акт;
3. Визнати протиправною бездіяльність державних виконавців Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, яка полягає у систематичному невжитті заходів примусового виконання, передбачених статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема у не накладенні штрафів на боржника ОСОБА_1 ;
4. Зобов`язати державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 невідкладно вчинити наступні дії:
-скласти новий акт про проведення виконавчих дій від 01 листопада 2025 року, у якому зафіксувати факт невиконання рішення суду боржником ОСОБА_1 та обставини, що це підтверджують (поведінку боржника, висловлювання дитини, дані з протоколу психолога).
-на підставі акту про невиконання винести постанову про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу відповідно до вимог статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження»;
5. Зобов`язати Міжрегіональне управління Міністерства юстиції України спільно з Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України невідкладно розробити та затвердити комплексну стратегію примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17.
6. Установити судовий контроль за виконанням ухвали суду та стягнути судові витрати.
Скаргу мотивувала тим, що рішенням Броварського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17, яке було залишене без змін постановами Київського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року та Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, встановлено, зокрема: детальний графік спілкування обох дітей (доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з кожним із батьків почергово на вихідних, з урахуванням інтересів дітей та забезпечення участі кожного з батьків у їх вихованні.
У провадженні Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі -ДВС) перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 361/6226/17, виданого 19 лютого 2021 року Броварським міськрайонним судом Київської області.
Боржником у даному виконавчому провадженні є батько дітей - ОСОБА_1 .
Рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання, проте, боржником рішення суду систематично та свідомо не виконується, чому, на її думку, відкрито та упереджено сприяють посадові особи державної виконавчої служби, протиправна бездіяльність, яких нею оскаржується.
Протягом тривалого часу державні виконавці систематично не вживають реальних та дієвих заходів для виконання рішення суду, обмежуючись формальною фіксацією про начебто «виконання» рішення суду та фактично стаючи на бік боржника, сприяючи останньому.
01 листопада 2025 року державним виконавцем Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області було проведено виконавчі дії у межах виконавчого провадження НОМЕР_1.
На думку заявника, зазначені дії носили виключно формальний характер та тривали всього з 10 год. 03 хв. по 10 год. 09 хв., тобто менше семи хвилин. Така тривалість виконавчих дій є очевидно недостатньою для належного організування реального спілкування матері з дітьми, що передбачено рішенням суду. За такий короткий проміжок часу державний виконавець не міг виконати жодну із завдань, покладених на нього законом, а саме: організацію зустрічі матері з дітьми - навіть елементарна координація дій, перевірка наявності дітей на місці, підготовка умов для зустрічі потребує значно більше часу, ніж було виділено; забезпечення безпечної та комфортної комунікації - виконавець не створив умов, які б гарантували психологічну та фізичну безпеку дітей під час зустрічі; фіксацію та оцінку ситуації на місці - короткочасна присутність не дозволяє скласти об`єктивне уявлення про те, чи дотримуються інтереси дітей та чи реально здійснюється спілкування; використання допоміжних фахівців - на виконавчих діях не були присутні працівник поліції та психолог (експерт, спеціаліст), які мали б забезпечити належний супровід та допомогу у проведенні зустрічі.
Під час проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року державний виконавець не забезпечив присутність необхідних фахівців, що істотно негативно вплинуло на ефективність заходів та реальне виконання рішення суду. Зокрема, не було присутнє психологічне супроводження, яке є необхідним у випадках конфліктних сімейних відносин. Психолог міг би оцінити емоційний стан дітей, підготувати їх до зустрічі та сприяти формуванню комфортної та безпечної атмосфери для спілкування з матір`ю. Відсутність психолога фактично унеможливила створення умов, які б забезпечили психологічний комфорт дітей, що могло призвести до стресу або небажання дітей контактувати зі стягувачем. Державний виконавець не просто взяв до уваги, а зробив основною підставою своєї бездіяльності, та не виконання судового рішення, думку дітей, що мали наявні ознаки відчуження одного з батьків, порушивши процедуру, передбачену ч.2, п.7, розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом 02 квітня 2012 року № 512/5 Міністерства Юстиції України, де ідеться, що «У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови».
Посадовою особою ДВС не було залучено експерта або спеціаліста (психолога), а також не було вчинено жодних інших дій, передбачених чинним законодавством, інструкцією, чим фактично було заблоковано та унеможливлене подальше належне проведення виконавчих дій.
Виконавець фактично сприяє подальшому невиконанню рішення суду, адже відсутність офіційної фіксації порушення унеможливлює застосування подальших правових наслідків до боржника (накладення штрафів, звернення до суду, відкриття кримінального провадження за ст. 382 КК України тощо).
Державний виконавець не залучив представника поліції, що є необхідним у випадках, коли контакт між батьками ускладнений або існують конфліктні ситуації. Присутність поліції забезпечує безпеку сторін та дозволяє державному виконавцю запобігати можливим конфліктам.
У результаті, відсутність необхідних фахівців зробила виконавчі дії формальними та неефективними. Державний виконавець фактично не створив умов, які б дозволяли реалізувати рішення суду про регулярне та безпечне спілкування матері з дітьми. Це свідчить про умисне або грубе недбальство виконавця, який обмежився лише формальними діями, створюючи видимість виконання судового рішення.
Під час короткочасних виконавчих дій 01 листопада 2025 року донька ОСОБА_5 , демонструвала виражену агресивну та відчужену поведінку, що свідчить про психологічний вплив боржника на дитину.
Виконавчі дії державного виконавця не враховували цієї критичної обставини, не було створено умов для нейтралізації психологічного тиску з боку батька та не забезпечено фахового супроводу дитини під час зустрічі.
Поведінка сина ОСОБА_4 під час виконавчих дій 01 листопада 2025 року засвідчує, що він перебуває під опосередкованим впливом боржника. Хлопчик переважно мовчав, намагався повторювати дії та висловлювання старшої сестри, демонструючи вимушене підкорення її поведінці. Така динаміка свідчить, що саме батько формує у ОСОБА_4 відчуження від матері, у тому числі через використання старшої доньки як інструменту впливу на молодшу дитину, що фактично блокує можливість прямого та безпечного комунікаційного контакту матері з обома дітьми.
Державним виконавцем не виконані обов`язки з виконання судового рішення та не вжиті всі можливі й необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень для належного виконання судового рішення.
Найбільш грубим порушенням, допущеним державним виконавцем Цахло О.А. під час виконавчих дій 01 листопада 2025 року, є ігнорування застосування заходу примусу, передбаченого законом накладення штрафу.
Під час виконавчих дій 01 листопада 2025 року рішення суду не було виконано. Це об`єктивно підтверджується відмовою дітей від спілкування, що є наслідком перешкоджання з боку боржника, та зафіксовано (хоч і неповно) в акті та детально описано у висновку психолога. Поважних причин для невиконання рішення боржник не надав. Отже, у виконавця виник прямий і безумовний обов`язок ухвалити постанову про накладення штрафу. Всупереч цій імперативній нормі, державний виконавець Цахло О.А. не винесла постанову про накладення штрафу на боржника ОСОБА_1 .
Звертає увагу суду, що бездіяльність органів державної виконавчої служби прямо суперечить не лише національному законодавству, а й практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні.
У справах, що стосуються контактів з дітьми, ЄСПЛ та Верховний Суд неодноразово наголошували, що пасивна роль виконавчої служби є неприпустимою.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2026 року скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Цахло О.А. у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1 щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 у встановлений судом графік побачень у частині проведених виконавчих дій 01 листопада 2025 року. Зобов`язано старшого державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мурашко О.В. невідкладно звернутися до Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо розроблення та затвердження комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 та цільової підтримки дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У решті задоволення скарги - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині задоволених вимог скарги ОСОБА_2 та постановити нову, якою скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, частково задовольняючи скаргу, неповно з`ясував обставини справи та допустив порушення норм процесуального права. Зокрема, суд не встановив належним чином, дії чи бездіяльність якого саме державного виконавця є предметом оскарження, безпідставно зазначив у справі державного виконавця Гур`єву І.П., яка не брала участі у виконавчих діях 01 листопада 2025 року. Крім того, суд вийшов за межі заявлених вимог, фактично змінивши склад учасників справи, шляхом включення до нього Броварський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, чим порушив принцип диспозитивності. 
Крім того, висновки суду першої інстанції сформовані не виключно в межах вимог, заявлених скаржницею. Із змісту скарги та оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції частково задовольнив вимоги, які не були заявлені скаржницею. 
Вважає, що такі порушення свідчать про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали і є підставою для її скасування.
Зазначає, що ОСОБА_2 звернулася до суду із цією скаргою з метою змінити рішення суду шляхом зобов`язання державного виконавця вчинити певні дії.
Відсутність порушених прав та свобод останньої підтверджуються відеозаписом проведення примусових виконавчих дій 01 листопада 2025 року, долученим до матеріалів справи.
Вказує, що виконання оскаржуваної ухвали є фактичною зміною рішення суду, яке виконується в межах виконавчого провадження.
З матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем вживалися необхідні заходи для забезпечення виконання рішення суду щодо спілкування матері з дітьми. Водночас діти неодноразово висловлювали небажання спілкуватися з матір`ю, у тому числі під час виконавчих дій 01 листопада 2025 року, що зафіксовано в акті державного виконавця та підтверджується відеозаписом, долученим до матеріалів справи. Проте зазначеним обставинам та позиції самих дітей суд першої інстанції належної оцінки не надав.
Задовольняючи вимогу скарги щодо затвердження комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі №361/6226/17, суд виходив із необхідності забезпечення прав матері, однак не врахував висловлену позицію неповнолітніх дітей та їх ставлення до примусового спілкування.
Крім того, матеріали справи містять докази того, що з дітьми неодноразово працювали психологи, а також проводилася комісійна судова психологічна експертиза, висновки яких підлягали оцінці при вирішенні спору. Зазначені докази стосуються причин відмови дітей від спілкування з матір`ю та характеру їхніх взаємовідносин.
Категорична відмова дітей від спілкування з іншою стороною виконавчого провадження є обставиною, що не залежить від волі чи поведінки боржника або державного виконавця, що свідчить про необхідність врахування інтересів та психологічного стану дітей під час проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року.
Державним виконавцем здійснювалися усі необхідні та передбачені законом дії, спрямовані на забезпечення реалізації виконання рішення суду у спосіб, який не порушує права дітей, відповідає їхнім інтересам і не виходить за межі повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», підтвердженням чого є відеозапис проведення примусових виконавчих дій 01 листопада 2025 року.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник Броварського відділу ДВС у Броварському районі Київської області КМУ МЮ України - Мурашко О.В. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині задоволених вимог скарги ОСОБА_2 та постановити нову, якою скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції невірно визначив суб`єктний склад учасників судового процесу, не врахувавши, що оскаржуються дії конкретної посадової особи, що призвело до необґрунтованого залучення осіб, які мають відношення до предмету даного спору.
Крім того, старший державний виконавець Гур?єва І.П. не була учасником виконавчих дій 01 листопада 2025 року.
Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив про наявність протиправної бездіяльності державного виконавця, оскільки акт не відображає повноти проведених виконавчих дій і не дає змоги оцінити чи були вжиті всі необхідні заходи для забезпечення виконання рішення суду. 
Разом з тим, акт складений державним виконавцем 01 листопада 2025 року відповідає відеозапису, що свідчить про його об`єктивність, а повнота документа визначається вичерпним переліком фактичних обставин, що мали місце під час проведення примусових виконавчих дій 01 листопада 2025 року.
Скарга ОСОБА_2 не містить належного обґрунтування порушення її прав та не підтверджена належними і допустимими доказами, однак зазначені обставини залишилися поза увагою судом першої інстанції.
Відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.
При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та представник апелянта Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області КМУ МЮ України - Мурашко О.В. підтримали доводи, викладені в їхніх апеляційних скаргах, та просили їх задовольнити, скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2026 року в частині задоволених вимог скарги ОСОБА_2 та прийняти нову, якою вказану скаргу залишити без задоволення. 
ОСОБА_2 , належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи до суду не з`явилася (а.с. 235, т.3). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі "Пономарьов проти України" від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників апелянтів у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Суд першої інстанції встановив, що рішенням Броварського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року по справі № 361/6226/17, яке було залишене без змін постановами Київського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року та Верховного Суду від 09 грудня 2020 року 2019 ухвалено: «Із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень частини другої статті 159 СК України визначено наступний графік побачень:
- перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- другий, четвертий тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .». (а.с. 171-226 т. 1)
На виконання зазначеного рішення щодо участі батьків у вихованні дітей 19 лютого 2021 року Броварським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист та у Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового його виконання.
У зазначеному виконавчому провадженні стягувачкою є мати дітей - ОСОБА_2 , а боржником є батько дітей - ОСОБА_1 .
Також із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2023 року у справі №361/6226/17 провадження № 2-і/361/2/23, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2024 року, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про усунення перешкод щодо виконання графіку побачень матері з дітьми - відмовлено (т. 1 а. с. 158-160, 161-170).
Оскаржувані виконавчі дії станом на 01 листопада 2025 року проводилися старшим державним виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А., за результатами якого складено акт державного виконавця (а.с. 61 т. 1).
Зі змісту зазначеного акту вбачається, що правоохоронні органи та служба у справах дітей не прибули, за місцем проведення виконавчих дій Київська область, Броварський район, с. Требухів, вул. Сомова, 48, о 10 год. 03 хв розпочато виконавчі дії в присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та дітей.
Боржником ОСОБА_1 забезпечено побачення дітей з матір`ю ОСОБА_2 .
Зі змісту зазначеного акту вбачається, що боржник ОСОБА_1 під час проведення виконавчих дій пояснив, що 31 жовтня 2025 року спілкувався з дітьми та просив піти з матір`ю, запропонував матері вчинити дії для контакту з дітьми. У подальшому був відсутній під час здійснення виконавчих дій.
Донька ОСОБА_3 на початку виконавчих дій спілкувалася з матір`ю ОСОБА_2 , в подальшому зайшла в двір. Син ОСОБА_4 під час виконання виконавчих дій мовчав.
Виконавчі дії закінчено о 10 год. 09 хв.
В акті ОСОБА_2 серед іншого зазначила, що рішення суду боржником ОСОБА_1 не виконано. Державним виконавцем Цахло О.А. порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», через відсутність обов`язкових учасників виконавчого провадження, а саме служби у справах дітей та працівника поліції, не було роз`яснено державним виконавцем прав та обов`язків учасникам виконавчого провадження, наявні ознаки психологічного відчуження дітей, державний виконавець не застосував передбачених законом санкцій до боржника.
В акті ОСОБА_1 серед іншого зазначив, що рішення суду виконав в повному обсязі, він забезпечив побачення дітей з матір`ю, залишив місце проведення виконавчих дій на вимогу ухвали суду. Зазначив, що діти вийшли, поспілкувалися, однак не хотіли йти з матір`ю та повернулися до будинку. Висловив думку, що матір не намагається з дітьми спілкуватися, приводить на виконавчі дії сторонніх людей, веде відеозйомку, що дратує дітей. Він в свою чергу просив дітей спілкуватися з матір`ю, пояснював дітям, що потрібно з матір`ю спілкуватися.
Донька ОСОБА_3 зазначила, що мати ОСОБА_2 психологічно тиснула на неї та брата, приводить невідомих осіб, веде відеозйомку проти їхньої волі, просить більше не проводити виконавчі дії.
Із відеозапису виконавчих дій 01 листопада 2025 року, який наданий старшим державним виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А. суд встановив, що 01 листопада 2025 року розпочалися виконавчі дії.
Відеозапис дітей під час виконавчих дій не здійснювався.
Відповідно до відеозапису ОСОБА_2 запитала про відсутність служби у справах дій та працівника поліції, державний виконавець повідомила, що вони повідомлені, причини неявки їй не відомі, дільничний інспектор їй повідомив, що на зв`язку.
Із відеозапису ОСОБА_1 повідомив, що він батько неповнолітніх дітей та на цьому було завершений аудіозапис.
Отже, факт проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року, участі в них дітей та сторін виконавчого провадження підтверджено актом державного виконавця та відеозаписом доданим державним виконавцем. Крім того, вказаними доказами додатково підтверджено і факт відмови дітей від поїздки до матері на проживання у встановлений судом графік.
На підтвердження своїх вимог та заперечень учасниками судового розгляду були долучені до матеріалів справи наступні докази.
Згідно актів комісійної перевірки від 09 жовтня 2025 року № 23/9.05-07 та №22/9.05 07 про проведення оцінки рівня безпеки дитини ОСОБА_4 та дитини ОСОБА_3 , до складу якої входили представники: Служби у справах дітей, Броварського РУП ГУНП в Київській області та лікар, вбачається, що небезпеки по відношенню дітей не виявлено, необхідності у подальших діях чи негайних заходів немає (а.с. 74-91 т.1).
За заявою батька ОСОБА_1 - діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримували послуги психолога 25 липня 2025 року, що підтверджується висновками № 8, 9 наданих психологом Центром соціальних служб Броварської міської ради Броварського району Київської області (а.с. 99,100, т. 1).
ФОП « ОСОБА_8 », як залучений психолог у виконавчому проваджені 05.07.2025 та 19.07.2025 надала рекомендації щодо проведення виконавчих дій ( а. с. 101-126, 128 -156, т. 1).
04 жовтня 2025 року інспектором РУП ГУНП в Київській області Сльознею Д.А. складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 173-2 КУпАП щодо вчинення 04 жовтня 2025 року ОСОБА_2 домашнього насильства психологічного характеру відносно неповнолітньої ОСОБА_3 (а.с. 157, т. 1)
На підставі адвокатського запиту адвоката Напрієнко М.В. від 28 липня 2025 року фахівець у галузі психології ОСОБА_9 , надав висновок, з урахуванням виправлення описки, від 04 серпня 2025 року № 04.08.25-ШОБ, у якому зазначив про численні зауваження стосовно упередженості, необ`єктивності та конфлікту інтересів до висновків ФОП « ОСОБА_8 » від 05 липня 2025 року. (а.с. 13-48, т. 3)
Як вбачається із Висновку про зміну місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначення місця проживання дитини разом із батьком ОСОБА_1 , який затверджений рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 16 серпня 2022 року № 403 під час бесіди спеціаліста із ОСОБА_4 , всі ситуації, про які розповідає або описує дитина пов`язані з мамою, і які відомі йому з розповідей батька чи баби, формують його негативне ставлення до образу матері (а. с. 49-60 т. 3).
Судом першої інстанції встановлено, що предметом розгляду у даній справі є скарга стягувачки на дії та бездіяльність державних виконавців у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/6226/17 у частині забезпечення спілкування матері з дітьми у визначений судом спосіб та час.
Із змісту скарги вбачається, що заявниця оскаржує як дії державного виконавця під час проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року, так і бездіяльність, яка, на її думку, полягає у невжитті всіх передбачених законом заходів для реального виконання судового рішення, зокрема у ненакладені штрафів на боржника, формальному підході до проведення виконавчих дій та відсутності належної організації виконання.
Визначаючи межі судового розгляду, суд виходив із положень статей 447-451 ЦПК України, відповідно до яких предметом перевірки є законність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця. При цьому суд не підміняє орган державної виконавчої служби у здійсненні виконавчих дій, а лише перевіряє, чи діяла посадова особа в межах наданих повноважень та чи вжито нею всіх необхідних заходів для належного та ефективного виконання судового рішення.
З огляду на заявлені вимоги, безпосереднім предметом оцінки суду є дії та бездіяльність державного виконавця під час проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року. Інші дії у межах виконавчого провадження, вчинені до або після зазначеної дати, не є самостійним предметом оскарження, неодноразово були предметом розгляду в інших судових справах, однак враховуються судом у контексті оцінки загального характеру виконання рішення.
Суд першої інстанції не брав до уваги висновки ФОП « ОСОБА_8 », який залучався як психолог у виконавчому провадженні 05 липня 2025 року та 19 липня 2025 року, оскільки вони стосуються інших виконавчих дій та не містять оцінки обставин проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року та не відображає поведінку і волевиявлення дітей на момент їх здійснення. Крім того, зазначені документи мають консультативний характер і не є судовою експертизою у розумінні Закону України «Про судову експертизу», а відтак не можуть розцінюватися як належні та допустимі докази у цій справі. Також судом першої інстанції встановлено, що на час розгляду цієї скарги, на розгляді у суді у інших судових провадженнях розглядаються скарги стягувачки щодо участі ФОП « ОСОБА_8 » у виконавчому проваджені.
З тих самих підстав міськрайонний суд прийшов до висновку не брати до уваги висновок експерта ОСОБА_9 , оскільки він не стосується безпосередньо обставин проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року та не відображає поведінку і волевиявлення дітей на момент їх здійснення. Вказаний висновок складений на підставі аналізу інших матеріалів і не дає можливості встановити фактичні обставини виконання рішення суду саме у зазначену дату, у зв`язку з чим не може бути покладений в основу оцінки правомірності дій державного виконавця.
Броварський міськрайонний суд Київської області враховував інші письмові матеріали, а саме акти державного виконавця щодо проведення виконавчих дій у межах виконавчого провадження №?73990545 щодо примусового виконання рішення суду у справі №?361/6226/17, комісійні перевірки від 09 жовтня 2025?року №?23/9.05 07 та №?22/9.05 07 про оцінку рівня безпеки дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , висновки №?8 та №?9 психолога Центру соціальних служб Броварської міської ради Броварського району Київської області, протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 від 04 жовтня 2025?року, висновок про зміну місця проживання ОСОБА_4 та визначення місця проживання дитини разом із батьком ОСОБА_1 , з точки зору оцінки тривалості та характеру сімейного конфлікту між батьками, наявності ознак відчуження дітей та порушення психоемоційного зв`язку з матір`ю. При цьому, для обґрунтування протиправної бездіяльності державного виконавця районним судом оцінювалися безпосередньо дії, проведені у виконавчому провадженні державним виконавцем Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області 01 листопада 2025?року, оскільки лише фактичний стан на дату їх здійснення може підтверджувати належність чи неналежність виконання конкретних заходів. Разом із тим загальний аналіз інших матеріалів справи дозволив суду врахувати контекст проведених виконавчих дій, сімейних відносин, характер взаємин між батьками та дітей, а також наявні дані щодо психоемоційного стану дітей, що мають значення для оцінки достатності та ефективності вжитих заходів державного виконавця.
Звертаючись зі скаргою до суду скаржниця посилалася на те, що державний виконавець Цахло О.А. під час проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року діяла упереджено, створила конфліктну атмосферу та відобразила в акті відомості, які не відповідають фактичним обставинам.
Разом з тим, дослідивши акт державного виконавця від 01 листопада 2025 року, письмові пояснення державного виконавця та інші матеріали справи, суд першої інстанції не встановив належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність умисних протиправних дій, зокрема упередженого ставлення, створенні конфліктної атмосфери, перешкоджання реалізації процесуальних прав або свідомого викривлення обставин.
З огляду на викладене, доводи скаржниці про упередженість та свідоме викривлення акту суд визнав необґрунтованими. Недоліки оформлення акту від?01 листопада 2025?року районний суд оцінював як елемент бездіяльності та формального підходу до виконання рішення суду, але не як самостійну протиправну дію.
Суд першої інстанції також встановив, що акт державного виконавця від 01 листопада 2025 року має формальний характер і не відображає належним чином істотні обставини, що мають значення для оцінки виконання рішення суду. У ньому зафіксовано лише загальну послідовність подій, тоді як відсутні відомості про поведінку дітей під час спілкування з матір`ю та їх реакцію на пропозицію виконати рішення суду. При цьому в акті не відображено, які саме заходи були вжиті державним виконавцем для організації виконання рішення, чи здійснювалося спонукання до його виконання та чи були такі заходи достатніми і ефективними. Крім того, в акті зазначено про неявку представників служби у справах дітей та органів Національної поліції, однак відсутні відомості щодо вжитих заходів для їх залучення. За таких обставин складений акт не дає можливості встановити фактичний перебіг виконавчих дій та належним чином оцінити повноту і ефективність дій державного виконавця, що свідчить про його формальний характер.
Недоліки акту у формальному відображенні подій свідчать про неналежну організацію виконавчих дій, проте самі по собі не є доказом протиправних дій державного виконавця, зловживання або упередженості. Відповідно, доводи скаржниці щодо протиправності дій виконавця суд визнав необґрунтованими.
Вимога скарги про скасування акту суд визнав такою, що не підлягає задоволенню, обґрунтувавши це тим, що акт не є індивідуальним рішенням у розумінні статті 447 ЦПК України та не породжує самостійних правових наслідків, а лише фіксує перебіг виконавчих дій. Вимогу заявника про необхідність складання нового акту, суд першої інстанції також визнав такою, що не ґрунтується на законі, оскільки визначення змісту акту та способу фіксації обставин належить до дискреційних повноважень державного виконавця (ст. 11, 25 Закону України «Про виконавче провадження», Інструкція № 512/5), і суд не вправі підміняти виконавця у здійсненні таких дій.
Судом першої інстанції також враховано, що накладення штрафу за ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» можливе лише за наявності факту невиконання рішення суду без поважних причин з вини боржника. З матеріалів справи встановлено, що боржник - батько дітей ОСОБА_1 забезпечував явку дітей під час проведення виконавчих дій, у тому числі 01 листопада 2025 року, однак діти відмовлялися йти до матері. Водночас державним виконавцем не зафіксовано обставин такої відмови, зокрема поведінки дітей і сторін під час виконання рішення, а також не наведено оцінки вжитих заходів з метою забезпечення його виконання.
За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що неможливо встановити, що невиконання рішення пов`язане саме з винною поведінкою боржника, а відтак відсутні належні та достатні докази підстав для застосування до нього заходів відповідальності. У зв`язку з цим вимога про зобов`язання державного виконавця накласти штраф задоволенню не підлягає.
Оцінюючи дії виконавця у їх сукупності, міськрайонний суд виснував про наявність протиправної бездіяльності, оскільки акт не відображає повноти проведених виконавчих дій і не дає змоги оцінити, чи були вжиті всі необхідні заходи для забезпечення виконання рішення суду.
Зі змісту акту від 01 листопада 2025 року вбачається, що виконавчі дії проведені формально, у короткий проміжок часу, без належної підготовки та організації, без залучення психолога, без участі представників органу опіки та піклування, без координації з іншими органами, уповноваженими сприяти виконанню рішень у справах щодо дітей.
Виконавець фактично обмежився фіксацією відмови дітей від спілкування, не вживши заходів для з`ясування причин такої відмови, не забезпечив створення умов для реалізації права матері на спілкування з дітьми, не здійснив дій, спрямованих на подолання обставин, що перешкоджають виконанню рішення.
Такі дії не відповідають вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», яка зобов`язує державного виконавця вживати всіх передбачених законом заходів для своєчасного, повного і неупередженого виконання рішення, а також положенням статті 64-1 цього Закону, що встановлює особливості виконання рішень про встановлення побачення з дитиною.
Посилання державного виконавця на відсутність правових механізмів примусу дітей до спілкування не звільняє його від обов`язку діяти активно та вживати всіх можливих заходів для забезпечення виконання рішення суду, у тому числі шляхом залучення відповідних фахівців та органів.
Суд вважав, що дії державного виконавця насамперед повинні бути направлені не на формальне дотримання вимог закону, а на здійснення всіх можливих заходів для належного виконання судового рішення, з урахуванням висновків Верховного Суду та практики ЄСПЛ, яка у даному випадку, констатує порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, саме через те, пасивну поведінку державних виконавців та наголошує на застосуванні, як механізмів добровільного виконання, так і розробленні комплексної стратегії виконання судового рішення.
Суд взяв до уваги усталену практику Верховного Суду від 26?січня?2026?року, 27 грудня 2024 року та 08?березня?2023?року у справі №?1309/9120/12, яка узгоджується з підходом Європейського суду з прав людини у справах «Вихованок проти України» щодо розроблення комплексної стратегії примусового виконання рішення суду та оцінки ефективності такої стратегії.
Судом першої інстанції встановлено, що між батьками існує тривалий конфлікт, який об`єктивно впливає на психологічний стан дітей, а самі діти тривалий час проживають з батьком. За таких обставин не виключається наявність конфлікту лояльності або ознак відчуження одного з батьків, що потребує спеціалізованого підходу при виконанні судового рішення.
Матеріали справи не містять доказів того, що державним виконавцем вживались заходи щодо розроблення або ініціювання комплексної стратегії виконання рішення суду, яка б передбачала поетапність виконавчих дій, оцінку психоемоційного стану дітей, визначення безпечного формату спілкування та координацію дій між відповідними органами.
Також матеріали справи не містять докази, які з точки зору дієвості спрямовані на виконання судового рішення, а саме залучення спеціаліста який безумовно забезпечить підтримку дітей у стресових ситуаціях, проаналізує потребу в необхідності встановлення контакту з матір`ю, врахує поведінку особливостей дітей під час спілкування з матір`ю, відповість на питання щодо оцінки психоемоційного стану дитини, причини та умови, що призвели до відмови дітей від спілкування з матір`ю, шляхи усунення перешкод у спілкуванні дітей з матір`ю та встановлення між ними стійкого психологічного контакту, відкритого та довірливого спілкування.
Саме під час розроблення комплексної стратегії можуть бути розглянуті питання щодо залучення таких спеціалістів.
Фактично виконавче провадження зведено до повторюваних формальних дій без досягнення результату, спрямованого на реальне відновлення контакту між матір`ю та дітьми.
Така пасивна поведінка державного виконавця суперечить як вимогам національного законодавства, так і стандартам ефективного виконання судових рішень, сформованим у практиці ЄСПЛ та Верховного Суду.
У даному випадку відсутність комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17, на думку суду, буде сприяти поглибленню наявного конфлікту та порушення як прав матері (стягувачки), так і прав самих дітей на безпечне емоційне середовище.
З урахуванням викладеного, районний суд дійшов висновку про наявність протиправної бездіяльності державного виконавця під час проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року.
Водночас суд враховував, що не вправі покладати обов`язки на органи, які не є учасниками справи, зокрема на міжрегіональне управління Міністерства юстиції України.
Разом з тим, з метою забезпечення ефективного виконання судового рішення та захисту прав стягувачки і дітей, суд вважав за необхідне зобов`язати державного виконавця вжити заходів щодо ініціювання перед відповідним органом Міністерства юстиції питання про розроблення та впровадження комплексної стратегії виконання рішення у цьому виконавчому провадженні.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що такий спосіб захисту відповідає межам судового контролю, спрямований на усунення встановленої бездіяльності та узгоджується з принципом верховенства права.
Зазначено, що у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 виконавчі дії щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 на момент їх здійснення покладалися на старшого державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Цахло Оксану Анатоліївну, зокрема нею було складено спірний акт від 01 листопада 2025 року. Обставина звільнення Цахло О.А. з посади державного виконавця не позбавляє суд повноважень надати оцінку законності її дій (бездіяльності), оскільки предметом розгляду є правомірність поведінки державного виконавця на момент здійснення виконавчих дій у відповідному виконавчому провадженні.
Водночас судом першої інстанції установлено, що на час розгляду скарги виконання виконавчого провадження № НОМЕР_1 покладено на державного виконавця Мурашко Ольгу Володимирівну, яку ухвалою суду від 26 грудня 2025 року залучено до участі у справі. З огляду на це, з метою реального поновлення порушеного права та забезпечення фактичного виконання судового рішення, обов`язок щодо вчинення необхідних виконавчих дій, у тому числі в межах заявлених вимог скарги, підлягає покладенню саме на державного виконавця, який здійснює відповідне виконавче провадження.
У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання Мурашко О.В. невідкладно вжити передбачених законом заходів, а саме звернутися до компетентного органу Міністерства юстиції України щодо розроблення та затвердження комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17, з метою забезпечення належного виконання рішення з урахуванням інтересів дітей.
З огляду на викладене, суд першої інстанції виснував, що скарга підлягає частковому задоволенню.
Апеляційний суд не в може в повній мірі може погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції, викладеним у оскаржуваній ухвалі суду, виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
Відповідно до статті 447-1 ЦПК України, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згадані норми чинного законодавства дають підстави для висновку про те, що судовий контроль за виконанням судових рішень своїм призначенням має насамперед забезпечення повного та своєчасного виконання судового рішення, а також усунення порушень прав учасників виконавчого провадження, які виникли в ході такого виконання.
Предметом розгляду скарги ОСОБА_2 є неправомірні, на її думку, дії та бездіяльність державного виконавця під час проведення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення суду про встановлення побачень матері з дітьми, які відбулись 01 листопада 2025 року.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Положеннями частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виконання рішення про встановлення побачення з дитиною врегульовано у статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, відповідно до вказаної статті Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом.
У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.
В силу положень Закону України «Про виконавче провадження» виконавець позбавлений права самостійно обирати моделі поведінки при виконанні судових рішень, якщо таке право прямо не передбачено законодавством та/або виконавчим документом.
Виконуючи судове рішення, виконавець зобов`язаний вчинити дії, які необхідні для того, щоб визнане судом та перенесене до виконавчого документа зобов`язання вважалось виконаним. При цьому, ані державного (приватного) виконавця, ані суд при розгляді скарги в порядку судового контролю за виконанням судових рішень не наділено компетенцією змінювати порядок виконання рішення, який визначений у його резолютивній частині.
Апеляційним судом встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17, яке набрало законної сили 03 серпня 2020 року, було частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, а саме:
- визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень частини другої статті 159 СК України, визначено наступний графік побачень:
- перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- другий, четвертий тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 68-91, т.1).
У подальшому, постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року у справі № 361/1872/21 у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 про відібрання дитини та повернення її за місцем проживання матері відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_1 про зміну місця проживання дитини та визначення місця проживання з батьком задоволено.
Змінено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з адреси місця постійного проживання матері на адресу місця проживання батька та визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 124-140, т.1).
Постановою Верховного Суду від 04 липня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року залишено без змін (а.с. 141-156, т.1).
Крім того, встановлено, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року за заявою ОСОБА_1 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист у справі № 361/6226/17, виданий Броварським міськрайонним судом Київської області 19 лютого 2021 року в наступній частині:
«Визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень частини другої статті 159 СК України, визначено наступний графік побачень:
- перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- другий, четвертий тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1».
Роз`яснено ОСОБА_2 право на вирішення спору з ОСОБА_1 щодо її участі у вихованні дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до статей 158, 159 Сімейного кодексу України.
Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 року ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року скасовано в частині задоволення вимог заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа у цивільній справі № 361/6226/17, виданого Броварським міськрайонним судом Київської області 19 лютого 2021 року, в наступній частині:
«Із урахуванням інтересів малолітніх дітей, забезпечення їх спілкування між собою, а також забезпечення участі кожного із батьків у їхньому вихованні, відповідно до положень частини другої статті 159 СК України, визначити наступний графік побачень:
- перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ».
Ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вимог заяви.
Також скасовано ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року в частині роз`яснення ОСОБА_2 права на вирішення спору з ОСОБА_1 щодо її участі у вихованні дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до статей 158, 159 Сімейного кодексу України.
В іншій частині ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2024 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що не дивлячись на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, наразі визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 , і обоє дітей зараз проживають із батьком, зазначене не виключає обов`язку сторін по справі виконувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17 в частині забезпечення участі матері у вихованні дітей із визначенням наступного графіку побачень: перший, третій тиждень кожного місяця із 10 год. 00 хв. суботи до 18 год. 00 хв. неділі малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Також апеляційний суд вказав, що рішення суду по справі у вказаній частині № 361/6226/17 набрало законної сили та має виконуватись на підставі виданого судом виконавчого листа в порядку, визначеному положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Доводи заявника про те, що рішення суду в цій частині не виконується у зв`язку із небажанням дітей, не може бути підставою для визнання виконавчого документа в цій частині таким, що не підлягає виконанню.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 761/24136/15-ц сформульовано висновок про те, що заявник, звертаючись до суду із скаргою на підставі статті 447 ЦПК України, на власний розсуд визначає, рішення, дії чи бездіяльність якого саме виконавця він бажає оскаржити та з яких підстав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 та від 30 травня 2024 року в справі № 365/74/16-ц зазначено, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.
Відповідно до статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Таким чином, за приписами частини другої статті 451 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень спрямований не лише на визнання (констатацію) неправомірності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності виконавця, а й на поновлення порушеного права заявника.
Верховним Судом неодноразово було викладено такий правовий висновок, зокрема у постановах від 09 грудня 2020 року у справі № 641/9433/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 520/6667/14-ц, від 21 січня 2021 року у справі № 2-5398/11, від 15 лютого 2021 року у справі № 522/21761/18, від 11 березня 2021 року у справі № 755/6875/18 та інших.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції за результатом розгляду скарги ОСОБА_2 визнав протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Цахло Оксани Анатоліївни у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_1 щодо примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 у встановлений судом графік побачень у частині проведених виконавчих дій 01 листопада 2025 року та зобов`язав старшого державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Мурашко Ольгу Володимирівну невідкладно звернутися до Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо розроблення та затвердження комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 361/6226/17 та цільової підтримки дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Тобто суд першої інстанції констатував неправомірність певних дій та бездіяльності державного виконавця під час примусового виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17, а саме в ході проведення виконавчих дій 01 листопада 2025 року за встановленим судом графіком побачень матері з дітьми та вжив заходів зобов`язального характеру до державного виконавця Мурашко О.В. щодо усунення встановлених порушень.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що покладення на старшого державного виконавця обов`язку звернутися до Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України є безпідставним, оскільки таке зобов`язання безпосередньо стосується діяльності органу, який не є учасником справи та не був залучений до її розгляду. У такий спосіб суд першої інстанції фактично визначив порядок дій суб`єкта, який не є стороною судового провадження, чим вийшов за межі заявлених вимог. Таким чином, на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України не може бути покладено обов`язок виконання вказаного рішення.
Отже, ухвалене судом рішення у цій частині не сприятиме ефективному поновленню прав та законних інтересів ОСОБА_2 , а відтак не відповідає меті судового захисту.
Особа, звертаючись із до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути заявник, звертаючись до суду.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту, на що неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, пункт 50 постанови від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).
Враховуючи наведене та зважаючи на положення частини другої статті 451 ЦПК України, які передбачають, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд, окрім визнання оскаржуваних рішень, дії чи бездіяльність неправомірними, також зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення (поновити порушене право заявника), колегія суддів вважає, що часткове задоволення скарги ОСОБА_2 в порядку судового контролю за виконанням судового рішення у тому вигляді, в якому просила заявниця і в якому задовольнив суд першої інстанції, не матиме своїм наслідком ефективне (належне) відновлення прав ОСОБА_2 , як стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, які вона вважає порушеними.
Обрання особою неефективного способу захисту, який не призводить до поновлення прав особи, яка звертається до суду є самостійною, достатньою підставою до відмови в задоволенні скарги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
При цьому сама заявниця ухвалу суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні вимоги скарги на дії та бездіяльність державного виконавця, у тому числі щодо зобов`язання державного виконавця невідкладно вчинити у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 певні дії, не оскаржувала в апеляційному порядку, тому в цій частині судове рішення не може бути переглянуте апеляційним судом згідно із частиною першою статті 367 ЦПК України.
Крім того, колегія суддів враховує й те, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року у справі № 361/6226/17 не передбачає заходів примусового виконання рішення.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Броварського міськрайонного суду від 17 грудня 2019 року, яке було залишене без змін постановами Київського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року та Верховного Суду від 09 грудня 2020 року, встановлено, зокрема: детальний графік спілкування обох дітей (доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з кожним із батьків почергово на вихідних, з урахуванням інтересів дітей та забезпечення участі кожного з батьків у їх вихованні.
Відомостями з Автоматизованої системи виконавчого провадження підтверджується, що, у провадженні Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 361/6226/17, виданого 19 лютого 2021 року Броварським міськрайонним судом Київської області.
У зазначеному виконавчому провадженні стягувачкою є мати дітей - ОСОБА_2 , а боржником є батько дітей - ОСОБА_1 ..
Оскаржувані виконавчі дії станом на 01 листопада 2025 року проводилися старшим державним виконавцем Броварського ВДВС Цахло О.А., за результатами якого складено акт державного виконавця (а. с. 61, т. 1).
Зі змісту зазначеного акту вбачається, що правоохоронні органи та служба у справах дітей не прибули, за місцем проведення виконавчих дій Київська область, Броварський район, с. Требухів, вул. Сомова, 48, о 10 год. 03 хв розпочато виконавчі дії в присутності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та дітей.
Боржником ОСОБА_1 забезпечено побачення дітей з матір`ю ОСОБА_2 .
Зі змісту зазначеного акту вбачається, що боржник ОСОБА_1 під час проведення виконавчих дій пояснив, що 31 жовтня 2025 року спілкувався з дітьми та просив піти з матір`ю, запропонував матері вчинити дії для контакту з дітьми. У подальшому був відсутній під час здійснення виконавчих дій.
Донька ОСОБА_3 на початку виконавчих дій спілкувалася з матір`ю ОСОБА_2 , в подальшому зайшла в двір. Син ОСОБА_4 під час виконання виконавчих дій мовчав.
Виконавчі дії закінчено о 10 год. 09 хв.
Разом з тим, вбачається, що батько - ОСОБА_1 , який є боржником у вказаному виконавчому провадженні сприяв виконанню рішення суду, зокрема й тим, що надав доступ матері - ОСОБА_2 , яка є стягувачем у вказаному виконавчому провадженні, до дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..
При цьому, невиконання рішення суду в частині щодо переміщення дітей до місця проживання стягувачки у вказаному виконавчому провадженні -ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . - було зумовлено волею дітей, які не бажали їхати з матір`ю - ОСОБА_2 .
Пунктами 5-11 розділу ІХ «Інструкції зорганізації примусового виконання рішень» затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512 від 02 квітня 2012 року ( в редакції наказу МЮ У №2832/5 від 29 вересня 2016 року врегульовано порядок дій державного/приватного виконавця в частині виконання судового рішення про встановлення побачення батьків з дитиною : « 5. Якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною.
Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною.
Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.
6. При виконанні рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною державний виконавець за потреби залучає органи опіки та піклування.
7. За наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону.
У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови.
У разі якщо рішення неможливо виконати у зв`язку з виїздом за межі України боржника та/або дитини, стягувача, державний виконавець письмово роз`яснює сторонам право звернутися до суду із заявою про відстрочку виконання рішення, про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
8. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.
9. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону.
При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону.
10. У разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.
11. Якщо після закінчення виконавчого провадження з виконання рішення про встановлення побачення з дитиною з підстави, передбаченої пунктом 9 статті 39 Закону, до державного виконавця надійшла заява про відновлення виконавчого провадження у зв`язку із перешкоджанням боржником побаченню стягувача з дитиною, державний виконавець виносить постанову про відновлення виконавчого провадження.
Постанова про відновлення виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадженням та до суду, який видав виконавчий документ.
Після пред`явлення виконавчого документа до виконання державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені статтею 64-1 Закону.
Як вбачається із виконавчого провадження НОМЕР_1 в АСВП державний виконавець в межах покладених на нього Законом України «Про виконавче провадження» та також «Інструкції з організації примусового виконання рішень» затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512 від 02 квітня 2012 року (в редакції наказу МЮ України №2832/5 від 29 вересня 2016 року вживав заходи для примусового виконання вище вказаного рішення суду щодо забезпечення участі стягувачки ОСОБА_2 у вихованні дітей, а саме забезпечення проживання дітей з 10 години 01 листопада 2025 року по 18 годину 02 листопада 2025 року за місцем проживання їх матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Задля цього державний виконавець прибула сама, а також вживала заходів участі в даній процесуальній дії і представника органу опіки та піклування, про що свідчить винесена 31 жовтня 2025 року постанова про залучення представника органу опіки та піклування до участі у проведенні виконавчих дій. Із акту виконавця вбачається, що представник органу опіки та піклування не з`явився на проведення виконавчих дій, що мали місце 01 листопада 2025 року. 
Із матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1  (АСВП) вбачається, що аналогічні постанови державним виконавцем виносилися в даному виконавчому провадженні не одноразово : 12.11.2024, 26.11.2024, 17.12.2024, 28.01.2024, 15.02.2025, 02.04.2025, 14.05.2025, 17.06.2025, 01.07.2025, 01.07.2025, 14,07.2025, 27.072025, 04.082025, 22.08.2025, 18.09. 2025 .
Крім того із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 28 жовтня 2025 року державним виконавцем була винесена і постанова про залучення до участі у виконавчих діях що мали місце 01 листопада 2025 року і працівників поліції. Разом з тим на вказану процесуальну дію працівник поліції не з`явився. 
Крім того із цього ж виконавчого провадження вбачається, що державний виконавець з метою належного виконання вказаного судового рішення та налагоджування відносин між стягувачкою та дітьми неодноразово виносила постанови для залучення у здійсненні виконавчих дій і спеціалістів психологів: 17 червня 2025 року ОСОБА_13 , яка має вищу психологічну освіту та кваліфікаційний клас судового експерта, 01 липня 2025 року ОСОБА_8 , яка має вищу психологічну освіту, 16 липня 2025 року та 15 серпня 2025 року цих же спеціалістів. 
Разом із тим, виконання вказаного рішення суду стало не можливим лише із тих підстав, що діти не забажали переміщуватися на проживання у вказаний період із 10 години 01 листопада по 18 годину 02 листопада 2025 року до місця проживання стягувачки. 
При цьому із оглянутого відеозапису не вбачається, що боржник у виконавчому провадженню ОСОБА_1 чинив перешкоди у здійсненні виконавчих дій чи вчиняв інші дії спрямовані не перешкоджання виконання рішення суду. 
20 листопада 1989 року Організацією Об`єднаних Націй була прийнята Конвенція про права дитини, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року.
Згідно ст. 3 цієї Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Розкриваючи зміст принципу найкращих інтересів дитини і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку №14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи:
«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46).
Комітет вважав за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі елементи, що фігурують у переліку, повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).
У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.
Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки (пункт 80).
У даній справі, що переглядається, примушування дітей до спілкування з матір`ю поза волею дітей може вкрай негативно вплинути на психологічний стан та розвиток дітей. Такий примус буде психотравмувальним для дітей.
За вказаних обставин, протиправність в діях державного виконавця Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області ЦМУ МЮ Цахло О.А., що полягає у невстановленні факту невиконання боржником судового рішення є безпідставною.
Апеляційний суд також враховує, що 01 листопада 2025 року як боржником - ОСОБА_1 , так і державним виконавцем Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області ЦМУ МЮ Цахло О.А.здійснено всі необхідні дії, спрямовані на виконання рішення суду у справі № 361/6226/17.
Отже, розглядаючи скаргу, суд першої інстанції наведеного вище не врахував та неправильно застосував норми ЦПК України і Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги ОСОБА_2 на дії та бездіяльність державного виконавця Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області Цахло О.А.
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищезазначене колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, постановлена з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги на дії та бездіяльність державного виконавця.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), подану представником Мурашко Ольгою Володимирівною, на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2026 року задовольнити.
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від від 30 березня 2026 року в частині задоволення поданої ОСОБА_2 скарги на неправомірну бездіяльність та дії старшого державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цахло Оксани Анатоліївни скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
В іншій частині ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2026 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 03 липня 2026 року.
Головуючий суддя : М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О.Фінагеєв