Справа № 127/24936/25
Провадження № 22-ц/801/544/2026
Категорія: 76
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	Справа № 127/24936/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Оніщука В.В.,Голоти Л.О.
позивач: ОСОБА_1 
відповідач : Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026 року, постановлене під головуванням судді Сичука М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про стягнення заборгованості за листками непрацездатності, середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних сум при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та індексації,-
встановив:
В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про стягнення заборгованості за листками непрацездатності, середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних сум при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та індексації. Зазначив, що з 01 вересня 2009 року він перебував у трудових відносинах із Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова, де працював на посаді директора Університетської клініки ВНМУ за основним місцем роботи, а також за сумісництвом обіймав посаду лікаря-анестезіолога анестезіологічної групи хірургічного відділення.Наказом ВНМУ № 859/к/тр від 18 .12 . 2024 року його було звільнено з посади директора Університетської клініки ВНМУ за п.1 ч. ст. 41 КЗОТ, а наказом № 860/к/тр від 18 .12.2024 року звільнено з посади лікаря-анестезіолога за сумісництвом у зв`язку із закінченням строкового трудового договору відповідно до п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. В обох наказах датою звільнення визначено 19 грудня 2024 року. При цьому наказ № 859/к/тр містив пряму вказівку про необхідність здійснення повного розрахунку з працівником у день звільнення.
У січні 2025 року він звернувся до суду з позовом про визнання вказаних наказів незаконними ,поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
17 липня 2025 року ОСОБА_1 стало відомо ,що наказом ВНМУ № 373/к/тр від 04 червня 2025 року наказ № 859/к/тр було скасовано, змінено підставу звільнення ОСОБА_1 з посади директора Університетської клініки з п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України на п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а також змінено дату звільнення з 19 грудня 2024 року на 21 лютого 2025 року ; встановлено обов`язок відповідача виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, а також змінено дату звільнення з посади лікаря-анестезіолога за сумісництвом на 21 лютого 2025 року.
Під час перебування у трудових відносинах із відповідачем ОСОБА_1 неодноразово був тимчасово непрацездатним у періоди, що підтверджується відповідними листками непрацездатності.
Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» перші п`ять днів тимчасової непрацездатності оплачуються за рахунок роботодавця, а починаючи з шостого дня — за рахунок коштів Пенсійного фонду України після подання роботодавцем відповідної заяви-розрахунку. Однак відповідач таких заяв до Пенсійного фонду відповідач не подав, у зв`язку з чим станом на липень 2025 року листки непрацездатності перебували у статусі «Готовий до сплати», а фактична виплата позивачу здійснена не була.
Посилаючись на те, що відповідач при його звільненні порушив вимоги ч.1 ст. 116 КЗпП України, оскільки повний розрахунок із ним не був проведений ні у день звільнення — 19 грудня 2024 року, ні у змінену дату звільнення — 21 лютого 2025 року, зокрема, не виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності, вихідну допомогу у зв`язку зі скороченням штату та не надано письмового повідомлення про всі належні до виплати суми, відповідно до ст.47 КЗпП України, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з допомоги по непрацездатності(лікарняним листам) -210 069 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за посадою директора ,починаючи з 21.02.2025 року по день фактичного розрахунку виходячи із середньоденного заробітку -17 151,46 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за посадою лікаря- анестезіолога ,починаючи з 21.02.2025 року по день фактичного розрахунку виходячи із середньоденного заробітку 693,14 грн., вихідну допомогу у зв`язку зі скороченням штату з урахуванням індексації за посадою директора ,виходячи із середньомісячної заробітної плати 94 333.03 грн., вихідну допомогу у зв`язку зі скороченням штату з урахуванням індексації за посадою лікаря-анестезіолога ,виходячи із середньомісячної зарплати 8 664,28 грн. ,а також стягнути понесені судові витрати.
05.10.2025 року року ОСОБА_1 подав заяву про зменшення позовних вимог ,у якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по допомозі з тимчасової непрацездатності (лікарняним) у розмірі 104 461,95 грн. з індексацією зазначеної заборгованості, розрахованої станом на день ухвалення судового рішення; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за посадою директора, починаючи з 21.02.2025 року і до дня ухвалення судового рішення, виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 2411,10 грн за один календарний день затримки; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з посади лікаря-анестезіолога (за сумісництвом), до дня ухвалення судового рішення, виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 426,93 грн за один календарний день затримки; вихідну допомогу у зв`язку зі скороченням чисельності (штату) за посадою директора Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова, відповідно до ст. 44 КЗпП України, у розмірі середньомісячної заробітної плати 53 044,20 грн, а також суму індексації зазначеної виплати, розрахованої станом на день ухвалення судового рішення.(а.с.76)
Ухвалою Вінницького міського суду від 06.10.2025 заяву про зменшення розміру позовних вимог у цивільній справі №127/24936/25 було прийнято судом.
Рішенням Вінницького міського суду від 07.01.2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вищезазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права ,а у справі ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. Зазначив, що суд невірно оцінив докази і встановив обставини у справі , проігнорував, що наказ № 373/к/тр від 04.06.2025 «Про зміну дати та підстав звільнення ОСОБА_1 » визначає датою звільнення 21.02.2025, тобто, встановлює припинення трудових відносин заднім числом, що саме по собі свідчить про порушення обов`язку роботодавця провести розрахунок у день звільнення. Суд не встановив дату виникнення відповідальності роботодавця пов`язаної з не проведенням повного розрахунку при звільненні. Також суд не встановив, які суми були виплачені з 21.02.2025 року, чи виплачена неоспорювана частина 21.02.2025 року відповідно до ст.116 КЗпП України і коли фактично проведено повний розрахунок. 
Суд не надав оцінки тій обставині, що відповідачем була визначена неоспорювана сума допомоги по тимчасовій непрацездатності 102 209,77 грн, яка не була виплачена позивачу у день звільнення 21.02.2025, всупереч вимогам статей 47 та 116 КЗпП України. Натомість суд зосередився лише на виплаті 2 594,08 грн у вересні 2025 року, проігнорувавши факт затримки виплати всієї належної суми, що є підставою для застосування ст. 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доводам позивача що причиною затримки виплати допомоги і виникнення заборгованості з виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності за період з 27.09.2024 по 20.02.2025 є вина відповідача, який у встановлені строки не подав заяви-розрахунки до Пенсійного фонду України, що стало безпосередньою причиною затримки виплати допомоги ;
безпідставно послався на наявність «спору про розмір виплат» у справах № 127/25139/25 та № 127/1120/25,оскільки у них йдеться про питання незаконності звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що не є виплатами при звільненні у розумінні статей 44, 47 та 116 КЗпП України;
помилково застосував пункт 4 Порядку № 1078, неправильно визначивши предмет спору щодо індексації виплат. Пункт 4 Порядку № 1078 стосується разових виплат, які не підлягають індексації. У цій справі предметом є компенсація втрати грошового доходу, спричиненої несвоєчасним поданням заяв-розрахунків роботодавцем, а не індексація страхової виплати;
не звернув увагу на неправильність проведених розрахунків допомоги з тимчасової непрацездатності, не проаналізував надані позивачем докази з органів Пенсійного фонду України та податкових органів щодо оподаткування таких виплат, а також не перевірив детальний розрахунок позивача кількості календарних днів розрахункового періоду відповідно до пункту 4 Постанови КМ України № 1266, викладений в уточненій позовній заяві, прийнятій судом ухвалою від 06.10.2025; 
неправильно застосував Порядок обчислення середньої заробітної плати ,затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 ,не перевірив, які саме місяці використані відповідачем для обчислення середньомісячної заробітної плати, чи є вони типовими, і не обґрунтував, чому сума 34 817,13 грн відповідає середньомісячній зарплаті позивача, обмежившись формальним посиланням на бухгалтерські довідки. Суд безкритично прийняв розрахунок за листопад і грудень 2024 року, не врахувавши, що листопад був нетиповим через лише 8 робочих днів, а грудень — через лише 3 дні та компенсації за відпустку і лікарняні, які не відображають типового рівня зарплати.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню , а рішення суду зміні , виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позову , суд виходив із того, що підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача не існувало, оскільки всі належні виплати були здійснені своєчасно та відповідно до первинних бухгалтерських документів, а заявлені позивачем суми середнього заробітку завищені та не підтверджуються належними доказами. Суд також встановив, що між сторонами існував спір щодо розміру належних виплат, включаючи заробітну плату, допомогу по тимчасовій непрацездатності та вихідну допомогу, і на момент звільнення позивача не було безспірної заборгованості, що виключає застосування статті 117 КЗпП України. Допомога по тимчасовій непрацездатності має разовий страховий характер і не підлягає індексації, а вихідна допомога була нарахована та виплачена у повному розмірі відповідно до статті 44 КЗпП України та Порядку № 100, без порушень законодавства. Первинні бухгалтерські документи відповідача, довідки-розрахунки та платіжні інструкції визнані судом належними та допустимими доказами, а розрахунки позивача відхилені як не доведені і необгрунтовані , що у сукупності дозволило суду дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у будь-якій частині.
Разом із тим, з таким висновком суду повністю погодитись не можна, оскільки суд в частині вимог позивача невірно оцінив докази і встановив обставини у справі неправильно застосував норми права, внаслідок чого деякі висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду таким вимогам відповідає не повністю , виходячи з наступного.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова з 01.09.2009 року З 02.01.2019 року позивача переведено на посаду директора директора Університетської клініки ВНМУ, як обраного за конкурсом на умовах строкового трудового договору (контракту) терміном на 5 років з 02.01.2019 року по 01.01.2024 року( основне місце роботи ) На підставі наказу ВНМУ ім. Пирогова від 27.12.2023 року йому було продовжено термін роботи за строковим трудовим договором до заміщення посади за конкурсом. Також він за сумісництвом займав посаду лікаря - анестезіолога анестезіологічної групи хірургічного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. Пирогова,що підтверджується копією трудової книжки. (а.с.39-41)
Наказом ВНМУ ім. Пирогова №672/к/тр від 27.09.2024 року ОСОБА_1 було відсторонено від роботи з 27.09.2024 року без збереження заробітної плати на період проведення службової перевірки. 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 оскаржив вказаний наказ до суду . 
Наказом ВНМУ ім. М.І. Пирогова №739/к/тр від 25.10.2024 року « Про заходи щодо скорочення чисельності і штату працівників університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова» було вирішено провести скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова згідно додатку 1,до 30.10.2024 року і провести попередження працівників ,які підлягають скороченню (а.с.36-37)
В додатку №1 до наказу №739/к/тр від 25.10.2024 року міститься список працівників і посад Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова, які підлягають скороченню, де є посада директора Університетської клініки ВНМУ ім. Пирогова ,яку займав ОСОБА_1 (а.с.51-56)
31.10.2024 року ОСОБА_1 ознайомився із попередженням про майбутнє звільнення його з посади директора Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова в зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України , яке відбудеться 30.12.2024 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (а.с.46)
31.10.2024 року ОСОБА_1 ознайомився із попередженням про звільнення з посади лікаря-анестезіолога хірургічного відділення (за сумісництвом), яке відбудеться 30.12.2024 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова на підставі п.1 ст.40 КЗпП України(а.с.46 - зворот)
18.12.2024 року наказом ВНМУ ім М.І. Пирогова № 859/к/тр ОСОБА_1 звільнено з посади директора Університетської клініки ВНМУ за грубе порушення трудових обов`язків на підставі п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України (а.с.44)
18.12.2024 року наказом ВНМУ ім М.І. Пирогова № 860/к/тр ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-анестезіолога за сумісництвом у зв`язку із закінченням строкового трудового договору відповідно до п. 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України.(а.с.38)
Датою звільнення за обома наказами було визначено 19 грудня 2024 року. При цьому наказ № 859/к/тр прямо містив зобов`язання відповідача здійснити повний розрахунок із працівником при звільненні. 
Як вбачається з розрахункового листа за грудень 2024 року, ОСОБА_1 за грудень 2024 року було нараховано до виплати , крім заробітної плати і її складових, виплата компенсації за невикористані відпустки у розмірі 40 277,24 грн і 91 923,84 грн.,індексація ,лікарняні листи 5 днів - 4440,16 грн.,лікарняні листи 5 днів-1414,51 грн. і лікарняні ФСС - 1414,51 грн. .(а.с.175)
Доходи ОСОБА_1 за 2024 рік на посаді директора університетської клініки складали 668157,59 грн, згідно довідки ВНМУ ім.Пирогова про доходи №230 від 03.02.2025 року (а.с.34)
Доходи ОСОБА_1 за сумісництвом по посаді лікаря - анестезіолога за 2024 рік складали 81 441,10 грн, згідно довідки ВНМУ ім. Пирогова про доходи №229 від 03.02.2025 року (а.с.33)
Згідно довідки Університетської клініки ВНМУ ім.Пирогова №382 заробітна плата ОСОБА_1 із січня 2024 по вересень 2024 року на посаді директора університетської клініки ВНМУ складала 568 720,55 грн, середній заробіток в розмірі 63 191,17 грн. (а.с.35)
Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору розмір нарахованого ОСОБА_1 за період з січня 2024 року по грудень 2024 року доходу складав 805 363,98 грн(а.с.59-60) 
У період перебування у трудових відносинах із відповідачем позивач перебував у стані тимчасовій непрацездатності у наступні періоди: 27.09.2024 – 09.10.2024; 19.12.2024 – 10.01.2025; 13.01.2025 – 19.01.2025; 20.01.2025 – 24.01.2025; 27.01.2025 – 29.01.2025; 30.01.2025; 31.01.2025 – 20.02.2025. Вказані обставини підтверджуються листками непрацездатності №№ 13877300-2025910423-1, 13890907-2025938374-1, 13890907-2026078347-1, 13890907-2026116207-1, 14926610-2027801583-1, 14926610-2027936803-1, 14926610-2028185153-1, 14926610-2028386973-1, 15286519-2028463928-1, 15379538-2028633694-1, 15479011-2028813727-1, 15479011-2028939220-1, 15479011-2028959436-2, які були автоматично сформовані та надійшли до електронного кабінету відповідача (а.с.12-27) 
Як вбачається із матеріалів справи останній робочий день ОСОБА_1 перед звільненням 19.12.2024 року був 12.12.2024 року. 
З 13.12.2024 по 16.12.2024 року він перебував на лікарняному № 14926610-2027801583-1 ЛП, заява - розрахунок у матеріалах відсутня. 
За л\л №14926610-2027851708-1 ЛП про хворобу ОСОБА_1 з 17.12.2024 по 18.12.2024 року заява - розрахунок №02010669-2024-88 про фінансування виплати йому допомоги з тимчасової непрацездатності була складена ВНМУ ім. Пирогова 27.12.2024 року на суму виплати 1414,51 грн (а.с.168-зворот)
За л\л №14926610-2027936803-1 ЛП про хворобу позивача з 19.12.2024 по 31.12.2024 року заява-розрахунок №02010669-2025-138 з додатком була складена роботодавцем 22.07.2025 року на суму виплати 18 388,63 грн (а.с.162)
За л\л №14926610-2028185153-1 ЛП за період з 01.01.2025 по 09.01.2025 року заява-розрахунок №02010669-2025-138 була складена роботодавцем також 22.07.2025 року на суму виплати 120 730,59 грн (а.с.162)
За л/л №14926610-2028386973-1 ЛП за 10.01.2025 року заява – розрахунок №02010669-2025-138 з додатком була складена роботодавцем 22.07.2025 року на суму виплати 1414,51 грн (а.с.162)
За л\л №15286519-2028463928-1 ЛП за період з 13.01.2025 по 19.01.2025 року заява - розрахунок №02010669-2025-138 була складена 22.07.2025 року на суму фінансування 8927,57 грн, що підтверджено додатком №1 (а.с.162)
За лікарняними листами №15379538-2028633694-1 ЛП про хворобу з 20.01.2025 по 24.01.2025 року , №15479011-2028813727-1 ЛП з 27.01.2025 по 29.01.2025 року і №15479011-2028939220-1- ЛП за 30.01.2025 даних про складання і направлення роботодавцем заяви - розрахунку відсутня.
За л/л № 15479011-2028959436-2 про хворобу з 31.01.2025 по 20.02.2025 року заява - розрахунок №02010669-2025-138 на суму виплати 26 782,68 грн була складена 22.07.2025 року, що підтверджено додатком №1 до заяви розрахунку (а.с.162)
Рішенням Вінницького апеляційного суду від 11.03.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу про відсторонення його від роботи було задоволено, наказ ВНМУ №672/к/тр від 27.09.2024 року про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати скасовано, стягнуто з ВНМУ ім. Пирогова середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.09.2024 року по 25.10.2024 року у розмірі 58975,2 грн. 
Наказом ВНМУ № 373/к/тр від 04.06.2025 року було скасовано наказ № 859/к/тр від 18.12.2024 року про звільнення позивача за грубе порушення трудових обов`язків на підставі п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України; змінено підставу звільнення ОСОБА_1 з посади директора Університетської клініки ВНМУ на скорочення чисельності /штату працівників (п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України); змінено дату звільнення з 19 грудня 2024 року на 21 лютого 2025 року; встановлено обов`язок виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати; змінено дату звільнення з посади лікаря-анестезіолога за сумісництвом також на 21 лютого 2025 року та припинено дію контракту від 01.03.2024 року. Внесено зміни до наказу №860/к/тр від 18.12.2024 року і викладено його в новій редакції: звільнено ОСОБА_1 лікаря анестезіолога хірургічного відділення з 0,25 ставки за сумісництвом з 21.02.2025 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП (а.с.45,зворот а.с.108)
18.07.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально - Західного управління Державної служби з питань праці зі скаргою на порушення його трудових прав при звільненні та неналежного проведення розрахунку, вказуючи про направлення йому повідомлення про звільнення лише 09.07.2025 року ,яке він отримав 17.07.2025 року , невчасне подання до Пенсійного фонду України заяв - розрахунків для виплати йому допомоги по тимчасовій непрацездатності і не проведення на час звернення з даною скаргою з ним розрахунку.
19.07.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально - Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці із заявою про проведення перевірки нарахувань йому заробітної плати за посадою директора за період 26.10.2024 – 31.10.2024 року, листопада - грудня 2024 року , а також виплатами при звільненні ,включаючи лікарняні листи та подання заяв- розрахунків у ПФУ; а посадою 0,25 ставки лікаря - анестезіолога за жовтень , листопад, грудень 2024 року , а також виплатами при звільненні ,включаючи лікарняні листи та подання заяв - розрахунків у ПФУ ( за 2025 рік). Просив повідомити його про нові суми нарахувань після перерахунку, порядок і строки здійснення доплати. 
Згідно розрахункового листа за липень 2025 року, ОСОБА_1 як директору було нараховано до виплати 113698,31 грн. ,з яких вихідної допомоги за лютий 2025 року - 34817,32 грн. і інші - виплати за лікарняними листами за грудень 2024 року – 5 днів на суму 1217,88 грн ,січень 2025 року - 25 днів на суму 19140,5 грн. , за лікарняні ПФУ за грудень 2024 року ,січень і лютий 2025 року на суму 46655,67 грн. (а.с.176)Зазначено що вказані суми були перераховані позивачу в Приват і виплачені 25.07.2025 року і 30.07.2025 року зворот (а.с.106,зворот а.с.107)
Згідно розрахункового листа за липень 2025 року ОСОБА_2 за посадою лікаря анестезіолога хірургічного відділення клініки було нараховано до виплати 8449,23 грн ,з яких компенсації за невикористану відпустку 117,56 грн., вихідної допомоги -5049,27 грн. і за 25 днів лікарняних в сумі 3 281,34 грн., які виплачені 30.07.2025 року . (зворот а.с.119)
Під час проведення перевірки уповноваженим органом Державної служби з питань праці було виявлено недоплату компенсації за невикористану відпустку за обома посадами в сумах 16 233,81 грн. і 365,66 грн, які виплачені 08.08.2025 року, ,а також утриману нараховану вихідну допомогу за посадою лікаря анестезіолога 5049,27 грн., що не підлягала виплаті (а.с.108)
Згідно розрахункового листа за серпень 2025 року, ОСОБА_1 як директору було нараховано до виплати 20422,65 грн. ,з яких донарахована компенсація за невикористану відпустку за лютий 16233,81 грн. ,а інші - виплати за лікарняні листи за січень – лютий 2025 року. Зазначено що вказані суми за вирахуванням податків і зборів були перераховані позивачу в Приват і виплачені 30.07.2025 року. (а.с.176)
Згідно розрахункового листа за серпень 2025 року ОСОБА_2 за посадою лікаря анестезіолога хірургічного відділення клініки було нараховано до виплати 365,68 грн. компенсації за невикористану відпустку і лікарняні за 25 днів на суму 260,79 грн., здійснено перерахунок на суму 672,26 грн. ,з яких утримано 5049,27 грн. помилково нарахованої у липні вихідної допомоги лікаря анестезіолога (зворот а.с.119)
У серпні 2025 року позивач звертався до Вінницького міського суду із вимогами до ВНМУ ім. Пирогова про скасування наказу про його звільнення від 04.06.2025 року , поновлення на роботі на обох посадах і стягнення середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу виходячи із середньоденного заробітку за посадою директора університетської клініки у розмірі 17 151,46 грн. і за сумісництвом лікаря - анестезіолога у розмірі 1237,75 грн (а.с.71-72)
Відповідно до довідки – розрахунку ВНМУ ім. Пирогова №19/2260 від 09.09.2025 року , загальний розмір допомоги з тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 за період з 27.09.2024 року по 20.02.2025 року складає 102 209,77 грн., виплата ж її здійснена у неповному розмірі у сумі 99 615,69 грн. ,подано розрахунки на суму коригування 2 594,08 грн. і виплата їх буде здійснена університетом 10.09.2025 року. (а.с.196 -205).
Відповідно до довідки ВНМУ ім. Пирогова №19/2355 від 23.09.2025 року станом на 22.09.2025 року сума заборгованості з виплати допомоги з тимчасової непрацездатності погашена. На картковий рахунок ОСОБА_1 зазначена сума була перерахована згідно платіжної інструкції №1457 від 08.09.2025 року на суму 1032,85 і платіжної інструкції №14533 від 11.09.2025 року на суму 964,59 грн. в розмірі, що підтверджено копіями платіжних інструкцій та відомостями розподілу виплат (а.с.206-210) 
Згідно ч.1 ст. 47 КзПП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У статті 116 КЗпП України (у редакції на час звільнення позивача) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КзПП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/14 дійшла висновку , що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).
До виплат ,на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем відносяться і виплати по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, зокрема, в зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у своїх постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 404/3447/17, від 07 квітня 2020 року у справі № 591/1079/19 виснував, що оскільки у статті 116 КЗпП України йдеться про виплату всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, що не обмежується лише заробітною платою, а включає в себе також інші нарахування, у тому числі й допомогу по тимчасовій непрацездатності за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів роботодавця, тому такі кошти відносяться до виплат, які належать працівнику при звільненні та у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.07.2023 року у справі №552/16890/20 щодо питання ,чи належить допомога по тимчасовій непрацездатності застрахованим особам, що виплачується Фондом починаючи з шостого дня непрацездатності до виплат при звільненні, передбачених статтею 116 КЗпП України, дійшла висновку про те, що « з моменту надходження коштів Фонду на оплату допомоги по тимчасовій непрацездатності на окремий рахунок роботодавця розпорядником таких коштів стає сам роботодавець, який зобов`язаний здійснити виплату застрахованій особі відповідного матеріального забезпечення в найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати (ч.2 ст. 32 Закону № 1105-XIV( у відп.ред.)Якщо страхові кошти перераховано до звільнення працівника і роботодавець став розпорядником таких коштів, то в розумінні ч.1 ст.116 КзПП такі кошти належать до виплат, які мають бути сплачені працівнику в день звільнення.»
Тобто, якщо комісія вчасно розглянула питання про оплату листа непрацездатності і роботодавець направив заяву-розрахунок, а Фонд невчасно перерахував кошти, то відповідальність має нести Фонд. Якщо комісія чи роботодавець не вчинили таких дій, то відповідальність за невиплату такого відшкодування покладається на роботодавця.
За положеннями статей 253 КзПП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, правові фінансові та організаційні засади якого ,а також гарантії соціального захисту з тимчасовою втратою працездатності визначає Закон № 1105-XIV. 
Порядок фінансування та виплати допомоги з тимчасової непрацездатності регулюється нормами Закону України № 1105-XIV (у редакції, що діяла на час спірних правовідносин) та Порядком фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві, затверджений постановою правління Фонду соціального страхування України №12 від 19.07.2018 ,що був ще чинний на час звільнення (далі – Порядок)
Листок непрацездатності на підставі медичного висновку про тимчасову непрацездатність і зареєстрований за єдиним реєстраційним номером цього реєстру електронний документ, є підставою для звільнення від роботи, призначення страхових виплат відповідно до законодавства про соціальне страхування.(ст.1 ЗУ № 1105-XIV у редакції, чинній на час спірних правовідносин).
Згідно змісту ч.2 ст.15 Закону № 1105-XIV допомога по тимчасовій непрацездатності у випадку тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності . Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності у цьому випадку здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч.1 ст.24 Закону документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти робочих днів з дня їх надходження. 
Згідно змісту ч.3 ст.22 ЗУ № 1105-XIV рішення про призначення страхової виплати приймається страхувальником або уповноваженими ним особами. Страхувальник або уповноважені ним особи здійснюють контроль за правильністю нарахування і своєчасністю здійснення страхових виплат, приймають рішення про відмову в призначенні страхових виплат або про відмову. 
Відповідно до змісту ч.2 ст.24 Закону № 1105-XIV допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах виплачується застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту) - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати;
Згідно ст.26 Закону № 1105-XIV фінансування страхувальників для надання страхових виплат у зв`язку з тимчасовою втратою непрацездатності застрахованим особам здійснюється територіальними органами уповноваженого органу управління в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України. Підставою для фінансування страхувальників територіальними органами уповноваженого органу управління є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми страхових виплат за їх видами. Територіальні органи уповноваженого органу управління здійснюють фінансування страхувальників протягом трьох робочих днів після надходження заяви-розрахунку, поданої в електронній або паперовій формі.
Отже, страхувальник нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок, яка повинна бути передана в електронній або паперовій формі до Територіальних органів уповноваженого органу управління ПФУ ,а останнє протягом трьох робочих днів після надходження здійснюють фінансування страхувальників у сумах, зазначених у заяві-розрахунку.
Також питання щодо інформації про листи непрацездатності регулюються Постановою Кабінету Міністрів України №328 від 17.04.2019 року, якою затверджено  Порядок організації ведення Електронного реєстру листків непрацездатності та надання інформації з нього. Реєстр ведеться з метою забезпечення накопичення, зберігання, обліку та використання інформації про сформовані (видані), продовжені листки непрацездатності для реалізації прав застрахованих осіб на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності .Згідно п.9 Порядку реєстр складається із записів про тимчасову непрацездатність, що створюються автоматично програмними засобами на підставі інформації, що надходить із джерел, зазначених у пункті 8 цього Порядку, зокрема, з електронної системи охорони здоров`я, - про медичні висновки, що внесені до Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, на підставі яких формуються листки непрацездатності. Згідно п.11 цього Порядку відомості з електронної системи охорони здоров`я надходять в режимі реального часу (он-лайн).
У даній справі вбачається, що роботодавець, встановивши факт неправомірного звільнення ним 19.12.2024 року хворого працівника і не за тією статтею , 04.06.2025 року скасовує свій попередній наказ і змінює дату звільнення на іншу дату - 21.02.2025 року і підставу звільнення - на «за скороченням чисельності і штату працівників ». 
Хоча на дату 21.02.2025 відповідач ще не знав про майбутнє звільнення ним позивача з цієї дати , проте через власні незаконні дії він не може отримувати вигоди зі свого ж порушення ,а тому з 21.02.2025 року увесь період правової невизначеності охоплюється його відповідальністю .
З часу видання наказу 04.06.2025 «заднім числом» про зміну дати звільнення ОСОБА_1 на 21.02.2025 відповідач ретроспективно взяв на себе відповідальність і обов`язок здійснити розрахунок з цієї дати ,тим самим завідомо і свідомо поставивши себе в положення простроченого кредитора.
Таким чином , змінивши дату звільнення на 21.02.2025 року , відповідач з цієї дати взяв на себе обов`язок повного розрахунку з позивачем станом на 21.02.2025 року ,тобто сплати ОСОБА_1 усіх виплат, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення – заробітної плати, вихідної допомоги, компенсацій за невикористану відпустку, виплат по соціальному страхуванню (листи непрацездатності ),тощо.
Оскільки обов`язок розрахунку роботодавця став безумовним принаймні з моменту видання наказу 04.06.2025, проте матеріалами справи підтверджується ,що відповідач і після видачі наказу 04.06.2025 року не провів вчасно розрахунку з ОСОБА_1 .
В зв`язку з тим, що у трудових правовідносинах обов`язок доведення здійснення працівнику належних виплат лежить на роботодавцю, відповідач повинен довести факт вчасного здійснення ним розрахунку з позивачем .
Разом із тим, відповідач допустимих, достовірних і достатніх доказів здійснення ним своєчасного розрахунку з позивачем на дату видачі цього наказу не надав . 
Навпаки, факт несвоєчасного проведення відповідачем розрахунку відповідача із ОСОБА_1 підтверджується матеріалами справи. 
Так, з матеріалів справи вбачається ,що ОСОБА_1 у липні 2025 року звертався щодо можливих порушень законодавства про працю з боку керівництва ВНМУ до Центрально- Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці , відповідальними працівниками якого проведено позаплановий захід державного нагляду (перевірки) дотримання законодавства про працю у ВНМУ ім. Пирогова .Перевіркою встановлено, що згідно розрахункового листа за липень 2025 року ОСОБА_1 була виплачена вихідна допомога у розмірі 34 817,32 грн і проведена оплата за дні тимчасової непрацездатності 25.07.2025 року .Під час проведення комісією перевірки ,згідно з розрахунковим листом за серпень 2025 року , ОСОБА_1 було донараховано компенсацію за невикористану відпустку 16 233,81 грн. та 365,66 грн ,а також утримано вихідну допомогу - 5049,27 грн.(що помилково була виплачена за суміщеною посадою лікаря- анестезіолога) Зазначені кошти виплачені позивачу 08.08.2025 року (відомість розподілу витрат від 08.08.2025 року.) Тобто , 04.06.2025 року (день внесення змін у наказ про звільнення) роботодавець мав видати копію наказу про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні і відповідно провести розрахунок .У відсутність реквізитів для виплати зазначені суми мали бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про розрахунок. На підставі викладеного перевіркою встановлено, що заробітна плата виплачувалась ОСОБА_1 не на умовах визначених трудовим договором, чим порушено вимоги ч.1 ст.10 ЗУ №2136.( а.с.106-109)
Цей документ є належним , допустимим і достовірним доказом (ст. 77, 78 ЦПК України), що фіксує фактичні обставини виплат та порушень.
Також факти несвоєчасного , із запізненням подання відповідачем довідок - розрахунків до органів ПФУ для фінансування виплати допомоги з тимчасової непрацездатності підтверджуються вищенаведеними матеріалами справи ,а тому доводи апеляційної скарги щодо вказаного заслуговують на увагу . 
За обставин надходження відомостей з електронної системи охорони здоров`я до Електронного реєстру листків непрацездатності в режимі реального часу (он-лайн), заяви – розрахунки для фінансування виплат допомоги з тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 за грудень 2024 року, січень - лютий 2025 року складались відповідачем 22.07.2025 ,тобто з порушенням строку їх подачі .Вказане є свідченням вини саме відповідача, а не ПФУ , у несвоєчасності виплати позивачу цих коштів , і вони, починаючи з шостого дня непрацездатності, теж входять тих виплат роботодавця при звільненні, передбачених ст. 116 КЗпП України , несвоєчасна виплата яких тягне відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Факти здійснення несвоєчасного і неповного розрахунку з позивачем визнаються й самим відповідачем у довідці – розрахунку від №19/2669 від 24.10.2025 року ,де ВНМУ визнає, що загальний розмір допомоги з тимчасової непрацездатності за період з 27.09.2024 року по 20.02.2025 року складає 102 209,77 грн., виплата ж її здійснена у неповному розмірі у сумі 99 615,69 грн. ,подано розрахунки на суму коригування 2 594,08 грн. і виплата їх буде здійснена університетом 10.09.2025 року. (а.с.196 -205). 
Тобто ,відповідач у довідці-розрахунку власноруч зафіксував, що станом на вересень 2025 року розрахунок із працівником, звільненим у лютому 2025 року, не був завершений (визнано недоплату 2 594,08 грн та загальний борг).
Наявність довідки-розрахунку (а.с. 196 -205), де відповідач сам визнає борг та факт несвоєчасної виплати є визнанням обставин (ч. 1 ст. 82 ЦПК України), що не потребує додаткового доказування і спростовує висновки суду першої інстанції про належне виконання роботодавцем обов`язків, передбачених ст. 116 КЗпП України.
Таким чином встановлено , що відповідач виплатив вихідну допомогу за лютий 2025 року і допомогу з тимчасової непрацездатності 27.07.2025 і 30.07.2025 року ,а виплату виявленого в результаті перевірки управлінням Державної служби з питань праці за розрахунковим листом за серпень 2025 року недорахування компенсації за невикористану відпустку за посадами в сумі 16 233,81 грн. і 365,66 грн. відповідно здійснив 08.08.2025 року, як і виплату визнаної ним заборгованості з тимчасової непрацездатності у розмірі 2594,08 грн. 08.09.2025 року і 11.09.2025 року. 
Отже, відповідач з власної вини провів фактичний розрахунок після звільнення із ОСОБА_1 поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України. 
При цьому посилання відповідача на наявність спору щодо суми виплат на дату здійснення ним своєчасного розрахунку не впливає, оскільки роботодавець згідно ст.116 КЗпП у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Також не впливає на визначення цього строку не пред`явлення позивачем вимоги про розрахунок ,оскільки допущені відповідачем порушення при його звільненні та наявність реквізитів банківської карти ОСОБА_1 давали відповідачу можливість для вчасної виплати належних йому сум при звільненні. Оскільки виплати здійснюються у безготівковій формі, обов`язок розрахунку виник у роботодавця в момент припинення трудових відносин і не залежав від присутності чи звернення працівника.
Зазначене є підставою для застосування відповідальності ,передбаченої ст.117 КзПП України, а тому доводи апеляційної скарги щодо вказаного підставні.
Разом із тим, доводи апеляційної скарги про неперевірку судом обставин правильності нарахування відповідачем складових частин розрахунку при звільненні, не заслуговують на увагу. 
Оскільки у трудових правовідносинах обов`язок доведення здійснення працівнику належних виплат лежить на роботодавцю, відповідач повинен довести обставини правильності і повноти їх нарахування. 
Відповідачем були надані у матеріали справи розрахункові листи про нараховані і виплачені кошти, відповідні довідки з обгрунтуванням здійснених нарахувань ,складені спеціалістами - провідним бухгалтером по заробітній платі, головним бухгалтером ВНМУ. 
Спростовуючи здійснені відповідачем нарахування і виплати , позивач надав до позову власні розрахунки ,які в ході розгляду декілька разів коригував, наводячи різні суми ,що підлягали на його думку виплаті ,а також звертався зі скаргами та заявами до відповідних органів для проведення перевірок.
Враховуючи ,що відповідний державний орган ,здійснюючи за заявою позивача цільову перевірку щодо можливих порушень відповідачем законодавства про працю з питань нарахування і виплати заробітної плати і усіх належних при звільненні до виплати коштів ОСОБА_1 , не виявив інших, крім вищенаведених, порушень у обрахуванні відповідачем сум, що підлягали виплаті при розрахунку, а ОСОБА_1 , крім власних розрахунків, іншими достовірними доказами (висновками експертів , судово бухгалтерської експертизи) неправильності обрахування складових цих виплат ( вихідної допомоги ,допомоги з тимчасової непрацездатності) не довів ,колегія суддів вважає, що посилання позивача на неповноту здійсненого розрахунку , не підтверджені достовірними і достатніми доказами , а тому у задоволенні вимог про достягнення судом заборгованості з тимчасової непрацездатності , вихідної допомоги слід відмовити. 
Відтак, суд першої інстанції підставно відмовив у стягненні цих виплат ,вважаючи ,що відповідач не надав доказів невірного обрахунку цих виплат відповідачем. 
Також суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у стягненні індексації грошових доходів у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності і у вигляді вихідної допомоги, а доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу ,виходячи з наступного . 
Згідно положень ст. 2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та пункту 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, індексації підлягають грошові доходи, що мають систематичний характер. Оскільки виплата допомоги з тимчасової непрацездатності, не носить систематичний характер ,а є разовою страховою виплатою , що призначається у зв`язку з неочевидним настанням страхового випадку , яка компенсує втрачений заробіток лише на період хвороби , вона індексації не підлягає. Допомога з тимчасової непрацездатності обчислюються на основі заробітної плати працівника, яка вже враховує попередні суми індексації, нараховані за робочі періоди, повторна індексація результату призвела б до подвійного нарахування. Вихідна допомога також не є систематичною виплатою , носить разовий характер і виплачується лише при звільненні з ініціативи адміністрації ,а тому теж індексації не підлягає.
Посилання позивача на те, що виплата індексації за затримку виплати допомоги з тимчасової непрацездатності з вини роботодавця повинна здійснюватись на підставі ст.32 ЗУ №1105 – ХІV і постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.07.2023 року у справі №522/16890/20 ,а також на те, що предметом у цій справі є компенсація втрати грошового доходу, спричиненої несвоєчасним поданням заяв-розрахунків роботодавцем, а не індексація страхової виплати ,не заслуговують на увагу. 
Із вищевказаної постанови вбачається ,що визначаючи обов`язок з її виплати Верховний Суд посилався на діючу на час встановлених у тій справі обставин редакцію ст.32 ЗУ №1105 – ХІV, а на час спірних правовідносин у даній справі діюча редакція Закону №1105 – ХІV таких положень взагалі не містить. А компенсацію втрати грошового доходу ,спричиненої несвоєчасним поданням заяв розрахунків позивач не заявляв. В усіх екземплярах позовних заяв у справі позивач таких вимог не заявляв ,а послідовно просив стягнути допомогу з тимчасової непрацездатності ,а також її «індексацію»(а.с.6,77, 227) Індексація і компенсація мають різну правову природу та регулюються різними законами -ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» та ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» . Оскільки позивач самостійно визначив предмет позову як індексацію ,а суд на підставі ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і не може підміняти один спосіб захисту іншим. 
Разом із тим, як уже зазначалось , проведення з вини відповідача фактичного розрахунку з ОСОБА_1 поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України , є підставою для застосування відповідальності ,передбаченої ст.117 КзПП України.
Згідно ст.117 КЗпП України разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
За змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає ,що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за обома посадами підлягали задоволенню ,починаючи з 21.02.2025 року по день здійснення остаточного розрахунку ,яким для основної посади є 11.09.2025 року (оскільки виплата допомоги з непрацездатності здійснюється згідно ЗУ № №1105 – ХІV лише за основною посадою) і 08.08.2025 року за посадою суміщення (оскільки у цей день була виплачена компенсація за невикористану відпустку за цією посадою в сумі 365,66 грн), але в цілому не більше як за 6 місяців.
Таким чином , на момент подання позову позивач мав право на середній заробіток за затримку розрахунку (ст. 117 КзПП ) і висновки суду першої інстанції щодо цього не відповідають дійсним обставинам справи і вимогам закону. 
Проте , як вбачається з матеріалів справи , позивач звертався до судів з вимогами до відповідача не лише про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній справі , а й у іншій справі - про скасування наказів про його звільнення , поновлення на роботі на обох посадах і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за ст.235 КзПП України починаючи з 19 грудня 2024 року і до дня ухвалення судом рішення. (а.с. 71) 
Як вбачається з відкритих для доступу у мережі Інтернет даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Вінницького апеляційного суду від 06.03.2026 року у справі №127/1120/25 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Університетської клініки Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова. Стягнуто з Вінницького національного медичного університету на користь ОСОБА_1 878 552,68 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за місцем основної роботи ,а також поновлено його на посаді лікаря-анестезіолога анестезіологічної групи хірургічного відділення Університетської клініки Вінницького національного медичного університету імені М.І. Пирогова на 0,25 ставки за сумісництвом. Стягнуто з Вінницького національного медичного університету на користь ОСОБА_1 29 087,80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за місцем роботи за сумісництвом. При цьому стягнення середнього заробітку відбулось за період з дня звільнення 19.12.2024 року за 316 робочих днів ,тобто по 05.03.2026 року включно.
Відповідно до ч.2 ,8 ст.235 КзПП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/18 дійшла правового висновку про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача. 
Оскільки після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення і до розгляду апеляційної скарги на нього, апеляційним судом було встановлено факти поновлення позивача на роботі на обох посадах і стягнення на його користь на підставі ст.235 КзПП середніх заробітків за час вимушеного прогулу рішенням Вінницького апеляційного суду від 06.03.2026 року, що підлягає негайному виконанню , права ОСОБА_1 було вже захищено стягненням заробітків у іншій справі за період 19.12.2024 року по 06.03.2026 року , який поглинає періоди затримки розрахунків у даній справі, правові підстави для стягнення їх ще й за статтею 117 КЗпП України відсутні. 
За своєю правовою природою середній заробіток за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП) є заходами відповідальності роботодавця, спрямованими на компенсацію працівнику втрати заробітку. Оскільки обидві виплати розраховуються виходячи з одного і того ж середньоденного доходу і стосуються одного і того ж періоду часу, їх одночасне стягнення призведе до подвійної оплати одного й того самого періоду, що суперечить принципу справедливості та недопустимості збагачення за рахунок іншої особи».
Суд апеляційної інстанції вважає вимоги позивача про можливість одночасного стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП) та за час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП) за один і той самий період, помилковими.
Стягнення середнього заробітку за обома статтями за один і той самий проміжок часу призведе до подвійного нарахування оплати за один і той самий час вимушеної відсутності на роботі, що суперечить принципам розумності та справедливості. Оскільки позивач уже отримав повну компенсацію втраченого заробітку за ст. 235 КЗпП, правових підстав для додаткового стягнення за ст. 117 КЗпП за цей же період немає.
Відтак, станом на час розгляду справи апеляційним судом підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні , а тому у їх задоволенні необхідно відмовити.
Крім того, слід виходити і з того ,що в зв`язку з поновленням позивача на посадах з 19.12.2024 року , він втратив статус звільненого працівника, а тому підстави для покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України відпали, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 28.02.2018 року у справі № 761/1812/16-ц, згідно якого « у разі поновлення працівника на роботі відповідальність роботодавця за ст. 117 КЗпП не застосовується, оскільки працівник втрачає статус звільненого. Трудовим законодавством не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати розрахунку у вигляді стягнення середньої заробітної плати за його затримку при звільненні на користь працівника, що продовжує працювати» 
Із цих же мотивів відпали підстави й для стягнення на користь позивача вихідної допомоги у зазначеному позивачем розмірі на підставі ст.44 КзПП України, оскільки на час вирішення даної справи позивач був поновлений на роботі з 19.12.2024 року .
Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи і допустив часткову невідповідність висновків суду їм ,допустив неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права ,що в загальному висновку не привело до неправильного вирішення справи ,колегія суддів на підставі вважає, що рішення суду про відмову у позові підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини рішення у тексті цієї постанови .В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.
Оскільки колегія суддів ,задовольнивши частково апеляційну скаргу , висновок суду у цілому про відмову у позові залишила без змін, на підставі ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають залишенню за позивачем .
Керуючись ст.ст. 374,376,382 -384 ЦПК України,-

П о с т а н о в и в : 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.01.2026 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у тексті цієї постанови 
В решті рішення залишити без змін 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий :  Копаничук С.Г.
Судді : Голота Л.О. 
Оніщук В.В.