ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року 
м. Київ

справа №380/22484/24
адміністративне провадження № К/990/11715/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів Загороднюка А. Г., Соколова В. М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабій Ірини Миколаївни на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Мартинюком В. Я., та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року, ухвалену колегією суддів у складі Судової-Хомюк Н. М., Глушка І. В., Затолочного В. С., у справі № 380/22484/24 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ № 1401-о «Про звільнення ОСОБА_2 » від 04 жовтня 2024 року;
- поновити його на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Львів-південний» Львівської митниці з 05 жовтня 2024 року;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 жовтня 2024 року по день винесення рішення судом першої інстанції.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що його звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності, а тому є незаконним. Крім того, зауважував, що спірний наказ про звільнення з посади був прийнятий без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем правомірно прийнято оскаржуваний наказ, яким з позивачем припинено державну службу та звільнено із займаної посади датою закінчення дії контракту про проходження державної служби.
Суди попередніх інстанцій зазначили про те, що сторони при укладенні контракту про проходження державної служби та додаткової угоди до нього погодили строк його дії, а доказів, які б підтверджували зміну строків його дії, сторонами не надано. 
Крім того, суди попередніх інстанцій зауважили, що системний аналіз положень абзацу другого частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу» та частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) вказує на послідовність законодавця щодо надання гарантій при звільненні працівника в період його тимчасової непрацездатності виключно з ініціативи роботодавця.
Суди попередніх інстанцій під час розгляду справи установили:
30 червня 2021 року наказом Львівської митниці від 29 червня 2021 року №10-о позивача призначено на посаду заступника начальника митного поста - начальника ВМО №1 митного поста «Городок».
Наказом Львівської митниці від 03 липня 2023 року №642-о позивача переведено з 05 липня 2023 року на посаду заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Львів-південний» Львівської митниці, шляхом укладення контракту про проходження державної служби від 03 липня 2023 року №483/2023.
Відповідно до пункту 21 контракту №483/2023 від 03 липня 2023 року дія контракту припиняється, серед іншого, у разі закінчення строку, на який укладено цей контракт.
Згідно із абзацом першим п. 26 контракту №483/2023 про проходження державної служба від 03 липня 2023 року, укладеного між сторонами спору, строк дії цього контракту з 05 липня 2023 року по 04 жовтня 2023 року.
Додатковою угодою до цього контракту від 20 вересня 2023 року № 1 строк його дії продовжено з 05 жовтня 2023 року по 04 жовтня 2024 року.
Наказом відповідача від 04 жовтня 2024 року №1401-о, відповідно до пунктів 1 та 4 частини дванадцятої статті 31-1, пункту 2 частини першої статті 83, статті 85 Закону України «Про державну службу», пункту 25 Порядку укладення контрактів про проходження державної служби, державна служба позивача припинена та його звільнено 04 жовтня 2024 року із займаної посади у зв`язку із закінченням строку, на який укладено згаданий контракт.
Відповідно до витягу-епікризу з історії хвороби № 30067 позивач з 19 вересня 2024 року по 09 жовтня 2024 року перебував на стаціонарному лікуванні.
Не погоджуючись із зазначеним наказом Львівської митниці № 1401-о від 04 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
Скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Підставою касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій скаржником зазначено пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що стаття 85 Закону України «Про державну службу» застосована до цих правовідносин без врахування частини третьої статті 40 КЗпП, яка передбачає імперативну норму, що не допускає звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності.
Скаржник наголошує на необхідності формування Верховним Судом правового висновку такого змісту: «З врахуванням частини третьої статті 40 КЗпП державні службовці навіть при завершенні строку дії контракту не можуть бути звільнені в період тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовлює нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнює їх становище та знижує реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України».
Крім того, скаржник посилається на рішення Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)2019, в якому зазначено, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці.
Зазначає також, що вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 554/8729/21.
Скаржник у касаційній скарзі звертає увагу на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX зі змінами, продовжений строк дії воєнного стану в Україні і на сьогодні.
Згідно із пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Так, відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX (далі - Закон №2136), в редакції на момент винесення наказу про звільнення позивача, у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, Закону України «Про державну службу», Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 5 Закону №2136 у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Отже, на думку скаржника, звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності з ініціативи роботодавця під час дії воєнного стану є порушенням законодавства про працю, а саме частини першої статті 5 Закону №2136, оскільки звільнення з посади в період тимчасової непрацездатності є порушенням гарантій захисту працівника від незаконного звільнення, що має наслідком визнання протиправним та скасування такого наказу про звільнення.
Скаржник наголошує на необхідності застосування положень частини третьої статті 40 КЗпП до державних службовців через взаємозв`язок цієї норми з нормами Закону України «Про державну службу», які передбачають підстави для звільнення державного службовця з державної служби, але разом з тим не визначають ні заборони, ні дозволу на звільнення особи в період тимчасової непрацездатності.
На думку скаржника, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та полягає в необхідності формування правової позиції Верховного Суду щодо застосування положень частини третьої статті 40 КЗпП до державних службовців, з якими укладені контракти.
Верховний Суд ухвалою від 23 березня 2026 року відкрив касаційне провадження за указаною касаційною скаргою.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року - без змін, оскільки рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції, та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до частини першої статті 569 Митного кодексу України працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.
Частиною третьою статті 569 Митного кодексу України встановлено, що правове становище посадових осіб митних органів визначається цим Кодексом, а в частині, не врегульованій ним, - законодавством про державну службу та іншими актами законодавства України.
Згідно із частиною п`ятою статті 570 Митного кодексу України з особами, які призначаються на службу до митних органів на посади державної служби, можуть укладатися контракти про проходження державної служби відповідно до законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, правовий статус державного службовця врегульовано Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2025 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 889-VIII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.
Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
Так, за правилами частини першої статті 31-1 Закону № 889-VIII, з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 34 цього Закону в порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років.
Дія контракту про проходження державної служби за умови належного його виконання державним службовцем може бути продовжена за угодою сторін на той самий або більший строк, але не більше ніж на три роки шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.
Частиною дванадцятою статті 31-1 Закону № 889-VIII передбачено, що дія контракту про проходження державної служби припиняється: 1) у разі закінчення строку, на який укладено контракт; 2) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін; 3) за ініціативою суб`єкта призначення або керівника державної служби - у разі невиконання або неналежного виконання державним службовцем умов контракту; 4) у разі припинення державної служби з підстав, визначених частиною першою статті 83 цього Закону.
Пункт 2 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII передбачає, що державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).
Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 85 Закону № 889-VIII у разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту.
Предметом спору у справі, що розглядається, є питання законності наказу Львівської митниці від 04 жовтня 2024 року № 1401-о, яким припинено державну службу та звільнено 04 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Львів-південний» Львівської митниці, із займаної посади відповідно до абзацу 2 частини першої статті 85 Закону № 889-VIII у зв`язку із закінченням строку, на який укладено контракт про проходження державної служби від 03 липня 2023 року № 483/2023 та строку призначення на посаду державної служби.
Ураховуючи наведене вище нормативне регулювання, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що у разі закінчення строку, на який укладено контракт, за відсутності підстав для його продовження, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний видати наказ про звільнення державного службовця, який призначений на посаду за укладеним контрактом.
Водночас у ході розгляду справи установлено, що оскаржуваним наказом позивача було звільнено з посади в період його тимчасової непрацездатності 
Верховний Суд звертає увагу на те, що за приписами частини третьої статті 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП.
Конституційний Суд України зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Положеннями частини третьої статті 40 КЗпП закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.
Отже, пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у частині третій статті 40 КЗпП, є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як-то порушення умов трудового договору, закінчення строку трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП, а не про відсутність законних підстав для звільнення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 1.380.2019.004407.
У постанові від 15 вересня 2020 року в справі № 205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що в разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП, негативні наслідки необхідно усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
Відтак, ураховуючи те, що спірний наказ Львівської митниці про звільнення позивача є правомірним, однак ним було звільнено ОСОБА_1 04 жовтня 2024 року, тобто у період його тимчасової непрацездатності, порушення прав позивача може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності - 10 жовтня 2024 року.
Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на прийняття Конституційним Судом України рішення від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 і вплив висловленої у ньому позиції на правозастосування частини третьої статті 40 КЗпП, внаслідок чого припустилися помилки у її тлумаченні й дійшли необґрунтованого висновку про те, що відповідач міг безперешкодно звільнити позивача з посади 04 жовтня 2024 року.
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.
Системний аналіз і тлумачення приписів статті 235 КЗпП дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.
Водночас пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у частині третій статті 40 КЗпП, є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як-то порушення умов трудового договору, закінчення строку трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої частиною третьою статті 40 КЗпП, а не про відсутність законних підстав для звільнення.
Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.
Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені договором.
Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується із певними діяннями роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.
Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП і вони не підлягають розширеному тлумаченню.
Отже, оплата вимушеного прогулу в установлених указаними статтями КЗпП випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 752/1880/19, у якій зроблено висновки про те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.
Зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
У разі зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога з тимчасової непрацездатності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2020 року у справах № 461/7292/17, № 761/36220/17 та від 08 вересня 2021 року у справі № 265/5327/20.
З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із Львівської митниці середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.
Щодо посилання позивача на статтю 5 Закону № 2136-ІХ, за змістом якої у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки, то слід зазначити таке.
Положення статей 40 та 41 КЗпП, як і стаття 87 Закону № 889-VIII, містять вичерпний перелік випадків звільнення працівників (державних службовців) з ініціативи роботодавця (суб`єкта призначення).
Водночас жоден із регламентованих вказаними статтями випадків звільнення з ініціативи роботодавця не стосується цього спору, адже позивача звільнено не з ініціативи роботодавця, а у зв`язку з закінченням строкового трудового договору на підставі пункту 1 частини дванадцятої статті 31-1 та абзацу 2 частини першої статті 85 Закону № 889-VIII.
За таких обставин положення статті 5 Закону № 2136-ІХ на спірні правовідносини не розповсюджуються.
Відповідно до статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Верховний Суд, ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов висновків, що, з огляду на приписи статті 351 КАС України, касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасувати і ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позову шляхом зміни дати звільнення позивача з 04 жовтня 2024 року на 10 жовтня 2024 року; у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 351, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бабій Ірини Миколаївни задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі № 380/22484/24 скасувати.
Ухвалити у справі № 380/22484/24 нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.
Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Львів-південний» Львівської митниці відповідно до пунктів 1 та 4 частини дванадцятої статті 31-1, пункту 2 частини першої статті 83, абзацу 2 частини першої статті 85 Закону України «Про державну службу» з 04 жовтня 2024 року на 10 жовтня 2024 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач І. В. Дашутін
Судді А. Г. Загороднюк
В. М. Соколов