Справа № 760/24484/25
Провадження № 2/282/77/26 
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року      
селище Любар
Любарський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді Носача В.М.,
при секретарі судового засідання Власюк Н.О.,
за участю:
представника позивача Шерстневої О.В.,
представника відповідача Гарбузюка О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
УСТАНОВИВ:
Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивує тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 22.12.2006 уклали кредитний договір № KIM0GA0000039П. 
Згідно умов договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 36690,00 євро на термін до 22.12.2010, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. 
Відповідач у свою чергу, зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість за кредитним договором № KIM0GA0000039П від 22.12.2006, яка станом на станом на 26.05.2010 становила 85774,54 євро або 830927,05 грн за курсом НБУ на дату розрахунку заборгованості. 
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2010 року у справі №2-8760/2010 позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIM0GA0000039П від 22.12.2006 - 830727,05 грн.
Відповідачем рішення суду до цього часу не виконане.
У зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме: непогашенням заборгованості згідно рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2010 року у справі №2-8760/2010, відповідач має заборгованість: 3% річних та інфляційних втрат за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 у загальному розмірі 524921,85 грн, яка складається з наступного: 122082,74 грн - 3 % річних від простроченої суми, індекс інфляції, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за весь час прострочення виконання зобов`язання складає: 402839,11 грн.
На підставі викладеного, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №KIM0GA0000039П від 22.12.2006 у розмірі 524921,85 грн, яка складається з: 122082,74 грн 3 % річних від простроченої суми за період 02.04.2017 по 23.02.2022; 402839,11 грн інфляційне збільшення за період з квітня 2017 по лютий 2022 та стягнути з відповідача судові витрати.
Ухвалою суду від 25 грудня 2025 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
12 лютого 2026 року ухвалою суду здійснено перехід до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
07 травня 2026 року представник відповідача подав до суду письмові пояснення, в яких вказує, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2010 року у справі №2-8760/2010 позовні вимоги банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIMOGA0000039П від 22.12.2006 - 830727,05 грн. 
Рішення не оскаржене, набрало законної сили, виконавчий лист видано. Проте, станом на дату судового засідання даний виконавчий лист №2-8760/2010 до примусового виконання не пред`являвся.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20.01.2022 по справі №2-8760/2010 відмовлено у задоволенні заяви АТ КБ «Приватбанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Представник позивача вважає, що в даній справі суд має врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 11.02.2026 року по справі №754/511/23, відповідно до якої факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду в задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов?язанням, яке підлягає виконанню.
На підставі викладеного, представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог відмовити.
У своїх запереченнях представник позивача вказує, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
У зв`язку з порушенням виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме: непогашенням заборгованості згідно рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2010 року у справі №2-8760/2010, відповідач має заборгованість з 3% річних та інфляційних втрат за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 у загальному розмірі 524921,85 грн, яка складається із наступного: 122082,74 грн - 3% річних від простроченої суми; 402839,11 грн – індекс інфляції. 
Представник позивача вказує, що позиція відповідача щодо втрати банком права на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання є юридично необґрунтованою та ґрунтується на хибному тлумаченні норм матеріального права.
Згідно з положеннями цивільного законодавства, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання є виключно процесуальним наслідком, який не припиняє існуючого матеріального кредитного правовідношення.
Невиконання судового рішення про стягнення основного боргу свідчить про те, що грошове зобов`язання залишається чинним, а порушене право кредитора залишається невідновленим. Оскільки основний борг не погашено і відповідач продовжує неправомірно користуватися коштами банку, факт прострочення не припиняється. Відповідно, банк зберігає законне право на нарахування та стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за весь період прострочення до моменту фактичного виконання основного зобов`язання.
Враховуючи наведене вище, представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.
Протокольною ухвалою суду від 01.02.2026 залишено без розгляду клопотання представника відповідача про витребування доказів.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та запереченнях.
В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених в письмових поясненнях.
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши в сукупності докази по справі, дійшов наступного висновку.
Згідно частини 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 22 грудня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KIMOGA0000039П.
Відповідно до умов договору банк зобов`язується надати «позичальникові» кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 22 грудня 2006 р. по 22 грудня 2010 р. включно, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 36690 євро, а також у розмірі 1690 євро на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,75% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати та винагороди за проведення додаткового моніторингу.
Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки.
Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека однокімнатної квартири загальною площею: 28,90 кв.м., житловою площею: 12,90 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також всі інші види, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором.
10 вересня 2010 року рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська № 2-8760/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № КІМ0GA0000039п від 22.12.2006 в розмірі 830727,05 грн. 
Стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № KIMOGA0000039П від 22.12.2006 року 200 грн; на користь держави судовий збір 1700 грн; на користь держави витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн. 
26 квітня 2011 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № KIMOGA0000039П від 22.12.2006 року – 830727,05 грн. 
Згідно розрахунку наданого позивачем сума заборгованості за період з 02.04.2017 до 23.02.2022 становить 830727,05 грн. Інфляційне збільшення становить 402839,11 грн; 3% річних становить 122082,74 грн.
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 січня 2022 року №2-8760/2010, у задоволенні заяви АТ КБ «Приватбанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред?явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Згідно із ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
З аналізу викладеного слідує, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу. Про вказане резюмує і Верховний Суд у постанові від 03 березня 2026 року у справі № 369/13342/23 (провадження № 61-9705св25).
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.
Водночас, як вбачається із ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 січня 2022 року №2-8760/2010, 26 квітня 2011 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська видано виконавчий лист у значеній цивільній справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №КIMОGА0000039п від 22 грудня 2006 року - 830 727, 05 грн, який було пред`явлено до виконання до відділу ДВС Солом?янського районного управління юстиції у м.Києві.
Поставною державного виконавця 19 серпня 2011 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-8760/2010.
В подальшому, виконавчий лист направлено з Дніпровського РВДВС до Любарського РВ ДВС у Житомирській області. Згідно довідки Любарського РВ ДВС ЦЗМУ MIO (м. Хмельницький) від 17 грудня 2020 року 16 жовтня 2015 року державним виконавцем Любарського РВ ДВС винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого проваджених на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», яку разом з виконавчим документом направлено до Дніпровського РВДВС м. Київ. Згідно довідки Дніпровського ВДВС , м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 30 листопада 2021 року, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 47108561 з примусового виконання виконавчого листа №2-8760/2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 830727, 05 грн. 
28 серпня 2015 року державним виконавцем на підставі 11.10 ч, 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження і направлення виконавчого документа за належністю до Любарського ВДВС.
Перевіркою Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що даний виконавчий документ до Дніпровського ВДВС повторно не надходив та на виконанні не перебуває.
Враховуючи, що доказів втрати виконавчого листа, поважності пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання матеріали справи не містять, а стягувач внаслідок своєї тривалої бездіяльності, яка не була виправдана поважними причинами, не продемонстрував зацікавленості у виконанні рішення суду на свою користь у примусовому порядку, судом у задоволенні заяви АТ КБ «Приватбанк» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред?явлення виконавчого листа до виконання у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. Ухвала набрала законної сили 07.02.2022 року.
Таким чином судом встановлено, що Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська відмовлено позивачу у видачі дубліката виконавчого листа та поновлення пропущеного строку для пред?явлення виконавчого листа до виконання. Наведене засвідчує, що стягувач втратив право на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу, а тому до відповідних грошових вимог не підлягають застосуванню правила частини 2 ст. 625 ЦК України.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2026 року справа справа № 369/13342/23 провадження № 61-9705св25 вказав, що стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто, за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас, втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності, як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте, таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25).
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, наведених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, за змістом яких, коли кредитор уже скористався судовим захистом - рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання не може вважатися натуральним навіть за умов пропуску стягувачем строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання і відмови в поновленні цього строку судом, оскільки такі обставини не мають правового значення, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на таке невиконане зобов`язання.
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивач належними, допустимими та достатніми доказами не довів обґрунтованість заявлених вимог як відносно заборгованості за кредитом, прострочення виконання грошового зобов`язання так і набуття прав вимоги за таким кредитним договором.
На підставі викладених вище фактичних обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
У порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.
Керуючись ст. ст. 4, 11, 14, 15, 16, 526, 610, 611, 612, 625 ЦК України, ст.ст. 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд –
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 02.07.2026.
Інформація про учасників справи:
Позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», вул. Грушевського, буд.1Д м. Київ, ЄДРПОУ:14360570.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Головуючий суддя В.М. Носач