12.06.26
22-ц/812/935/26
Єдиний унікальний номер судової справи 489/115/25
Номер провадження 22-ц/812/935/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

12 червня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

переглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Притикіним Ігорем Ігоровичем, рішення, яке ухвалено Інгульським районним судом міста Миколаєва 19 лютого 2026 року під головуванням судді Микульшиної Г.А. в приміщені цього ж суду о 14 год. 54 хв., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

УСТАНОВИЛА:

В січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» (далі – ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. 
Позов обґрунтований тим, що 02 квітня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авіра Груп» (далі – ТОВ «ФК «Авіра Груп») та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №26404, згідно якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 1 500 грн. Строк кредиту – 14 днів, стандартна процентна ставка – 2.5% в день. 
Договір було підписано ОСОБА_1 шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було направлено їй на номер мобільного телефону. 
Відповідач свої зобов`язання за договором не виконувала належним чином, своєчасно та в повному обсязі кредитну заборгованість не погашала, в зв`язку із чим виникла заборгованість у вищевказаному розмірі.
Згідно виписки по особовому рахунку за кредитним договором станом на 25 червня 2024 року загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором становить 9 487 грн. 50 коп., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 1 500 грн., простроченої заборгованості за процентами в розмірі 7 987 грн. 50 коп. 
17 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» було укладено договір факторингу №02-17/02/2022, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
Позивачем також зазначено, що орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу складає 12 942 грн. 40 коп.
Посилаючись на наведені обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 9 487 грн. 50 коп., а також судовий збір в розмірі 2 442 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 12 942 грн. 40 коп.
У відзиві на позов представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Притикін І.І., просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі (альтернативно – стягнути лише 1 500 грн. основного боргу; відмовити в стягненні процентів, комісій, штрафних санкцій та витрат на правничу допомогу).
В обґрунтування заперечень проти позову посилалися на те, що кінцевий термін повернення кредиту – 15 квітня 2021 року, загальна позовна давність спливла 15 квітня 2024 року, позов подано 06 січня 2025 року, тобто позивачем пропущено позовну давність на звернення із даним позовом до суду.
Також вказано, що позивачем перевищено граничну суму нарахування процентів у відповідності до положень ст.18 Закону України «Про споживче кредитування». Вважали, що визначена в кредитному договорі процентна ставка є явно кабальною та суперечить засадам добросовісності і справедливості. Вказували, що позивачем не надано первинного електронного файлу договору з метаданими та кваліфікованим електронним підписом. Окрім викладеного представник відповідача вважав, що представником позивача не надано доказів фактичного внесення суми витрат на професійну правничу допомогу та її розумності. Також представник відповідача вказував на наявність описок у тексті позовної заяви. Зокрема зауважував, що прізвище відповідача « ОСОБА_2 », а не « ОСОБА_3 ».
Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №26404 від 02 квітня 2021 року станом на 25 червня 2024 року в загальному розмірі 9 487 грн. 50 коп., яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту – 1 500 грн., простроченої заборгованості за процентами – 7 987 грн. 50 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» судовий збір в сумі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн. 
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору №26404 від 02 квітня 2021 року, який підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором. На момент укладення договору відповідач погодилась з умовами договору, зокрема щодо розміру процентів, вважала їх прийнятними для себе, отримала грошові кошти. 
Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, отримані кошти не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість, яка не спростована, згідно ст.ст.526,1054 ЦК України районний суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в розмірі 9 487 грн. 50 коп., яка підтверджена розрахунками позивача та відповідачем не спростована.
Вирішуючи питання в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд приймаючи до уваги ціну позову, що менше заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, тривалість розгляду справи, складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг), фактичну відсутність участі представника у судових засіданнях при розгляді даної справи, керуючись принципами розумності і справедливості, вважав, що вимоги про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі підлягають частковому задоволенню в розмірі 3 000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Притикіна І.І., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким стягнути з неї на користь позивача заборгованість за кредитним договором, що складає 1 500 грн. заборгованості за тілом кредиту та 525 грн. заборгованості за відсотками, а також відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції визнав встановленими факт передачі права грошової вимоги на підставі документа, який викликає певні сумніви у відповідача, оскільки позивачем надано не копію оригіналу, а самостійно створену роздруківку, названу «Витягом з Реєстру боржників». Наголошено на очевидній штучності цього документа. Реєстр до договору факторингу за своєю природою є невід`ємним багатосторінковим додатком, який має бути прошитий та скріплений підписами на місці зшиву. Натомість позивач надав окремий аркуш, де підписи сторін (виконані у формі кліше/факсиміле) містяться безпосередньо під рядком із даними відповідача. Така структура документа є технічно неможливою для реального витягу, оскільки підписи ставляться в кінці всього переліку, а не під кожним прізвищем. Це свідчить про підміну первинного документа, що за правилами ст.95 ЦПК України робить такий доказ недопустимим. Суд проігнорував клопотання відповідача про витребування оригіналу реєстру, чим порушив принцип змагальності (ст.12 ЦПК  України).
Також вказано, що кредит надавався строком на 14 днів – до 15 квітня 2021 року включно. Суд стягнув з відповідача 7 987 грн. 50 коп. процентів, нарахованих за ставкою 2.5% на добу за весь період прострочення. Це прямо суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду (справи №408/8199/16-ц та №444/9519/12), згідно з якими право кредитодавця нараховувати договірні проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Після 15 квітня 2021 року кредитні відносини перейшли у стан прострочення, що виключає нарахування договірної ставки. Обґрунтований розмір процентів за період дії договору складає лише 525 грн. Будь-які нарахування понад цю суму є протиправними, особливо враховуючи анулювання ліцензії позивача 30 серпня 2022 року.
Судом не було застосовано обмеження, встановлені ч.3 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки сума кредиту (1 500 грн.) не перевищувала мінімальну заробітну плату, сукупна сума неустойки, процентів та інших платежів не може перевищувати подвійну суму, одержану споживачем - тобто 3 000 грн. Вказаний ліміт є вичерпним і включає абсолютно всі види нарахувань (як договірні відсотки, так і санкції за прострочення). Стягнення загальної суми 9 487 грн. 50 коп. є актом легалізації нарахування, що у 3.1 рази перевищує максимально допустимий законодавчий ліміт.
Зазначено, що суд першої інстанції мав право стягнути лише ту заборгованість, яка є безспірною та випливає з умов договору на момент його закінчення (15 квітня 2021 року). Усе, що нараховано за ставкою 2.5% після цієї дати, вже не є автоматичним наслідком договору – це санкції за прострочення, розмір та правомірність яких позивач мав довести як окремі збитки.
Вказані надлишкові проценти у розмірі 7 987 грн. 50 коп. за своєю правовою природою не є частиною тіла кредиту чи платою за його користування, а є санкціями, які вимагають окремого доказування їх обґрунтованості та співмірності. Стягнувши ці кошти на підставі лише штучно створеного «витягу», суд дозволив позивачу (фактору) отримати дохід від санкцій, нарахованих попереднім кредитором, правомірність яких ніколи не перевірялася в судовому порядку до моменту їх переуступки.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачем не надано доказів письмового повідомлення відповідача про відступлення права вимоги, що згідно з ч.2 ст.516 ЦК України покладає на нового кредитора ризик настання несприятливих наслідків.
Також позивачем не надано жодного банківського документа (платіжної інструкції чи виписки), який би підтверджував фактичне здійснення оплати гонорару адвокату Пархомчуку С.В. саме за розгляд справи стосовно ОСОБА_1 .
Більше того, у справі відсутній акт наданих послуг, який згідно з висновками Верховного Суду у справі № 904/8308/17 є обов`язковим первинним документом для підтвердження обсягу та реальності виконаних робіт. Наданий позивачем договір від 29 грудня 2023 року має загальний характер і не містить ідентифікації даної судової справи, що, відповідно до ст.137 ЦПК України, унеможливлює встановлення зв`язку між послугами адвоката та предметом спору. Згідно з позицією ВП ВС у справі №755/9215/15-ц, розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи; в даному випадку стягнення 3 000 грн. при реальному законному розмірі боргу в розмірі 2 025 грн. є очевидно непропорційним та суперечить принципу розумності. Оскільки витрати не підтверджені ні актами, ні документами про оплату, вони не відповідають критерію реальності та неминучості, а тому не підлягають відшкодуванню.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на безпідставність її доводів, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст.369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України. 
Відповідно до вимог ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 02 квітня 2021 року між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №26404, який підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора – AV9067 (а.с.11-13).
Відповідно до п.1.1 договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 1 500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 1.2 договору визначено, що кредит надається строком на 14 днів.
Згідно з п.1.3 договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 912.5% річних від суми кредиту в розрахунку 2.5% на добу. Тип процентної ставки – фіксована. Без письмової згоди клієнта товариство не має права збільшувати процентну ставку за договором.
Пунктом п.1.4 договору передбачено, що кредит надається клієнту у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом.
Згідно з додатком №1 до договору про надання фінансового кредиту №26404 від 02 квітня 2021 року, який є невід`ємною частиною цього договору, ТОВ «ФК «Авіра Груп» надало ОСОБА_1 грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту: 1 500 грн.; строк, на який надано кредит, кількість днів: 14 днів; сума комісії за користування системою 15% - 225 грн.; проценти за користування кредитом 2.5% в день, сума нарахованих процентів за користування кредитом 525 грн.; до оплати (всього) 2 250 грн. 
Додаток №1 підписаний електронним підписом позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора – AV9067 (а.с.13 зворот).
Факт отримання коштів позичальником підтверджується інформаційною довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн» від 21 травня 2024 року за вих. №4879/05, відповідно до якої 02 квітня 2021 року о 18:54:05 год. на банківську картку № НОМЕР_1 перераховано кошти в сумі 1 500 грн. (а.с.25).
Позичальник ОСОБА_1 ідентифікована ТОВ «ФК «Авіра Груп» за допомогою одноразового ідентифікатора KL9067, відправленого 02 квітня 2021 року (а.с.10).
17 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-17/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Авіра Груп» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників (а.с.14-17).
Відповідно до реєстру боржників від 17 лютого 2022 року до договору факторингу №02-17/02/2022 ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 у розмірі 9 712 грн. 50 коп. за договором про надання фінансового кредиту №26404 від 02 квітня 2021 року (а.с.100-101).
Платіжними інструкціями №3669 від 21 лютого 2022 року та №3877 від 12 жовтня 2022 року підтверджується розрахунок за відступлення права грошової вимоги за договором факторингу №02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року (а.с. 24, 24 зворот).
З виписки ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» з особового рахунку позичальника за кредитним договором №26404 від 02 квітня 2021 року вбачається, що станом на 25 червня 2024 року загальний розмір заборгованості відповідача за договором становить 9 487 грн. 50 коп., яка складається з: 1 500 грн. – простроченої заборгованості за сумою кредиту; 7 987 грн. 50 коп. – простроченої заборгованості за процентами (а.с.8).
З розрахунку заборгованості за кредитним договором №26404 від 02 квітня 2021 року вбачається, що станом на 17 лютого 2022 року (дата відступлення права вимоги), вбачається, що борг відповідача перед ТОВ «ФК «Авіра Груп» станом на дату відступлення права вимоги становив 9 487 грн. 50 коп. (а.с.88-91).
На підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу суду подано:
копію договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року (а.с.18-19);
копію акту про отримання правової допомоги від 17 березня 2025 року, який містить детальний опис робіт, вчинених адвокатом, їх час та вартість (10 500 грн) (а.с.45);
копію платіжної інструкції №3 6441 від 17 березня 2025 року на суму 10 500 грн. (а.с.48).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.
Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
У відповідності до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).
За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК або ГК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч.ч.3,4,6,8,12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, яка діяла на час укладення правочину) визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №752/17604/15-ц міститься висновок, «що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором».
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Надаючи правову оцінку кредитному договору суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про його укладення в електронній формі у спосіб, визначений законом, адже такий договір містить електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором АV9067, що прирівнюється до власноручного підпису позичальника, що повністю відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» та засвідчує волю відповідача на укладання договору на погоджених умовах.
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник – повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, узгоджених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №752/17604/15-ц (провадження №61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування – спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа №372/223/17, провадження №61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як вбачається з умов кредитного договору від 02 квітня 2021 року №26404, зокрема п.1.4 договору, сторонами узгоджено, що кредит надається у безготівковій формі у національній валюті на реквізити банківської картки, вказаної клієнтом.
У розділі 7 договору позичальник зазначила номер рахунку, на який просив перерахувати кредитні кошти.
Як встановлено районним судом, на виконання умов договору ТОВ «ФК «Авіра Груп» за посередництвом ТОВ «Платежі онлайн», перераховано на реквізити платіжної банківської картки, вказаної відповідачем у Розділі 7 договору (Реквізити та підписи сторін), грошові кошти у розмірі 1 500 грн.
Згідно інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» від 21 травня 2024 року на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 1 500 грн. за реквізитами платіжної картки, що є доказом видачі кредитних коштів. Емітент платіжної карти ПриватБанк.
При цьому, колегія суддів враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №463/13099/21 (провадження №61-11609сво23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі №567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Заперечуючи чи факт отримання кредитних коштів чи факт нарахування процентів, відповідач будучи обізнаною про підписання кредитного договору, графіку погашення кредиту та сплати відсотків, не вчиняла дії щодо захисту, на її думку, порушеного права на отримання кредитних коштів за вказаним договором.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31 січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24).
У такий спосіб відповідач намагається уникнути належного виконання зобов`язання.
Тому й презумпцію винуватості боржника та факту виникнення між сторонами відповідного зобов`язання також не спростовано.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність обставини перерахування відповідачу кредитних коштів за договором та отримання їх відповідачем, неналежного виконання відповідачем взятих не себе зобов`язань за кредитним договором та їх неповернення.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними та висновків суду першої інстанції не спростовують.
Водночас щодо стягнення процентів за користування кредитом, то колегія суддів не погоджується з розміром процентів, стягнутих судом, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом його дії сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України.
У постанові від 05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4518/16 зробила висновок про те, що «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст.1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання».
Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, двозначні умови, які дозволили первинному кредитору нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко вказаним строком кредитування.
Укладаючи 02 квітня 2021 року електронний договір №26404 про надання фінансового кредиту між сторонами було узгоджено наступні умови:
Згідно з п.1.1 договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 1 500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Кредит надається строком на 14 днів, до 15 квітня 2021 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству узгодженні договором проценти.
У додатку №1 до договору (графік розрахунків) контрагентами обумовлено, що за обліковий період (14 дні) сума нарахованих процентів за користування кредитом виходячи із вищезазначеної відсоткової ставки становитиме 525 грн.
Підпунктом 2.3 п.2 договору визначено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. У випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки.
Отже період нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування, тобто 14 + 180 днів з моменту виникнення прострочення, відповідає умовам пункту 2 вказаного договору.
Позивачем надана виписка з особового рахунку позичальника, в якій наявний розрахунок заборгованості, який узгоджується з умовами договору фінансового кредиту і є достатнім та допустимим доказом розміру заборгованості відповідача за цим договором. Таким чином, загальний розмір відсотків за користування кредитом, обумовлений сторонами при укладенні кредитного договору повинен становити 6 862 грн. 50 коп. (1 500 грн. х 2,5% х 194 днів – 412 грн. 50 коп. (кошти сплачені на погашення процентів).
Виходячи з наведеного вище та обставин справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутої заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат. 
Щодо стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.
Так, позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 942 грн. 40 коп. 
Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
У відповідності до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами ч.ч.1,2,5,6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (ст.41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц. 
За вимогами ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, за ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
З огляду на фактичний обсяг послуг, наданих ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» адвокатом Пархомчуком С.В., їх дійсність, необхідність, відповідність складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), колегія суддів вважає співмірними витрати позивач на професійну правничу допомогу за розгляд справи у розмірі 3 000 грн., оскільки саме такий розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, їх дійсності та виконаній адвокатом роботі, з урахуванням складності справи, та типовості спірних правовідносин.
Відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання позовної заяви ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» сплачено судовий збір в розмірі 2 442 грн. 40 коп., позовні вимоги підлягають частковому задоволенню (88.14%), тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 152 грн. 73 коп.
Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню (11.86%), за подання апеляційної скарги нею сплачено судовий збір в розмір 3 633 грн.60 коп., то з позивача ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 430 грн. 94 коп.
Згідно з ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення – 12 червня 2026 року.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Притикіним Ігорем Ігоровичем, - задовольнити частково.
Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19 лютого 2026 року змінити в частині стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №26404 від 02 квітня 2021 року та судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» (ЄДРПОУ 42228158) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №26404 від 02 квітня 2021 року в розмірі 8 362 (вісім тисяч триста шістдесят дві) грн. 50 коп., яка складається з: простроченої заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. та заборгованості за простроченими процентами в розмірі 6 862 (шість тисяч вісімсот шістдесят дві) грн. 50 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» (ЄДРПОУ 42228158) судовий збір, сплачений в суді першої інстанції в розмірі 2 152 (дві тисячі сто п`ятдесят дві) грн. 73 коп.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» (ЄДРПОУ 42228158), на користь ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ), судовий збір, сплачений в суді апеляційної інстанції в розмірі 430 (чотириста тридцять) грн. 94 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 12 червня 2026 року