ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/1129/23 Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя  Парінов А.Б., 
судді:  Беспалов О.О., 
Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, нарахувати і виплатити її за період з 24.02.2022 по 10.05.2022 та стягнути 75 034,00 грн такої винагороди; визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати при звільненні одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 17 повних календарних років служби і зобов`язати її нарахувати та виплатити; зобов`язати виплатити грошову компенсацію за 14 діб невикористаної щорічної відпустки за фактично відпрацьований у 2022 році час; зобов`язати внести зміни до наказу від 23.09.2022 № 617/ОС про звільнення в частині визначення строку виплати одноразової грошової допомоги.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачу з 24.02.2022 по 10.06.2022 додаткової винагороди за постановою № 168 і зобов`язав нарахувати та виплатити її в розмірі 30 000,00 грн на місяць за цей період; визнав протиправною бездіяльність щодо невиплати одноразової грошової допомоги за 17 повних календарних років служби і зобов`язав нарахувати та виплатити її; зобов`язав виплатити грошову компенсацію за 14 діб невикористаної відпустки та внести зміни до наказу № 617/ОС. У стягненні 75 034,00 грн суд відмовив, оскільки визначення конкретної суми з відрахуванням податків є дискреційним повноваженням відповідача.
Не погоджуючись із рішенням у частині задоволених вимог, Територіальне управління подало апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення в частині пунктів 2 і 3 його резолютивної частини, визначивши період нарахування додаткової винагороди з 24.02.2022 по 10.05.2022, а в частині пунктів 4, 5, 6 і 7 - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Апелянт зазначає, що право на одноразову грошову допомогу позивач набув ще при звільненні з органів внутрішніх справ 25.10.2010, тому при повторному звільненні допомога обчислюється за період служби з дня останнього зарахування без урахування періоду попередньої служби, а обов`язок її виплати за період служби в органах внутрішніх справ покладений на ГУ МВС України у м. Києві, а не на Управління. Апелянт також стверджує, що зарахування вислуги років не стосується визначення періоду для нарахування допомоги, що за призваними на військову службу співробітниками Служби грошове забезпечення не зберігається, а гарантії статті 119 КЗпП України на них не поширюються, тому ні одноразова грошова допомога, ні компенсація за невикористану відпустку виплаті не підлягають. Окремо апелянт вказує, що період додаткової винагороди за постановою № 168 суд визначив помилково - по 10.06.2022, тоді як з 11.05.2022 позивач призваний за мобілізацією і вибув зі служби в Управлінні.
Колегія суддів встановила такі обставини. ОСОБА_1 з 30.09.2002 зарахований курсантом училища професійної підготовки працівників міліції ГУ МВС України в м. Києві, з 26.07.2003 проходив службу міліціонером роти ППСМ Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві. 25.10.2010 його звільнено у запас за пунктом «ж» статті 64 Положення про проходження служби (за власним бажанням), і вислуга в календарному обчисленні на день звільнення становила 9 років 5 місяців 27 днів. З 16.05.2014 позивач приступив до служби командиром взводу батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Київщина» ГУ МВС України в Київській області, 06.11.2015 звільнений з органів внутрішніх справ у зв`язку з переходом на службу в Національну поліцію України, а 23.12.2019 звільнений зі служби в поліції за пунктом 8 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з переходом до Служби судової охорони. Наказом Управління від 23.12.2019 № 82/ОС позивача призначено командиром 3 взводу охорони підрозділу охорони Вищого антикорупційного суду з 24.12.2019.
11 травня 2022 року позивача призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2022 № 113; наказом Управління від 20.05.2022 № 357/ОС позивача вважають призваним за мобілізацією з 11.05.2022. Наказом Управління від 23.09.2022 № 617/ОС позивача звільнено зі служби в Службі судової охорони за власним бажанням, для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні обраховано вислугу 07 років 11 місяців 23 дні, а також передбачено виплату грошової компенсації за 14 діб невикористаної щорічної відпустки за фактично відпрацьований у 2022 році час. Згідно з довідкою заступника голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві від 07.10.2022 № 811 та листом цієї комісії від 28.11.2022 № 1/111-лк-ПД одноразова грошова допомога при звільненні зі служби 25.10.2010 позивачу не виплачувалася.
Щодо періоду виплати додаткової винагороди за постановою № 168 колегія суддів погоджується з апелянтом. Ця винагорода встановлена співробітникам Служби судової охорони на період проходження ними служби і виплачується за місцем проходження служби. Оскільки з 11 травня 2022 року позивач призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, з цієї дати він проходив службу не в Управлінні, а у військовій частині НОМЕР_1 , тому Управління зобов`язане нарахувати додаткову винагороду лише за період служби позивача в Службі судової охорони - з 24.02.2022 по 10.05.2022. До того ж саме такий період позивач визначив у позовній заяві, а суд першої інстанції, визначивши кінцевою датою 10.06.2022, вийшов за межі позовних вимог і неправильно встановив період. Правомірність самого обов`язку Управління нарахувати таку винагороду апелянт по суті не заперечує, і цей висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі від 21 вересня 2023 року № 260/3564/22. А отже рішення в частині пунктів 2 і 3 резолютивної частини підлягає зміні шляхом визначення періоду нарахування і виплати додаткової винагороди з 24.02.2022 по 10.05.2022.
Стосовно одноразової грошової допомоги за 17 повних календарних років служби доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. На 25 жовтня 2010 року вислуга позивача становила 9 років 5 місяців 27 днів, тобто менше 10 років, тому право на одноразову грошову допомогу при першому звільненні не виникло. Більше того, за статтею 12 цього Закону право на пенсію за вислугу років виникає за наявності 20 років служби, якої позивач на той час не мав, а отже приписи цього Закону, у тому числі про одноразову грошову допомогу, на нього не поширювалися.
Частиною шостою статті 9 цього Закону та пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 встановлено, що у разі повторного звільнення зі служби одноразова грошова допомога виплачується за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої допомоги. Оскільки позивач при звільненні 25.10.2010 права на допомогу не набув, він підпадає під цей виняток, тому при повторному звільненні 23.09.2022 одноразова грошова допомога обчислюється з урахуванням усієї вислуги - за 17 повних календарних років служби.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 487/3880/16-а: «оскільки [особа] на час його першого звільнення з органів внутрішніх справ не набув права на отримання вказаної разової грошової допомоги, то відповідно до частини шостої статті 9 Закону… він має право на її отримання під час повторного звільнення… із врахуванням вислуги років при попередньому звільненні». У тій справі особа при першому звільненні мала вислугу 8 років 10 місяців і саме через її недостатність не набула права на допомогу, що тотожно обставинам цієї справи. Така позиція є послідовною і підтверджена постановами Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 806/2669/17, від 11 березня 2020 року у справі № 817/1642/16 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 808/2990/17.
Довід апелянта про те, що позивач набув право на допомогу 25.10.2010, спростовується самими матеріалами, на які він посилається. Лист ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві від 28.11.2022 № 1/111-лк-ПД підтверджує лише те, що допомога при звільненні 2010 року не виплачувалася, і не підтверджує наявності права на неї. Апелянт ототожнює факт невиплати з фактом набуття права, тоді як право за частиною другою статті 9 Закону пов`язане з вислугою 10 років і більше, якої позивач у 2010 році не мав.
Безпідставним є й довід про неналежність Управління як відповідача, оскільки право на одноразову грошову допомогу виникло саме при звільненні зі Служби судової охорони 23.09.2022, коли сукупна вислуга перевищила 10 років, а за частиною четвертою статті 9 Закону виплата допомоги при звільненні здійснюється органом, з якого особа звільняється, у тому числі Службою судової охорони, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на її утримання. Покладення цього обов`язку на ГУ МВС суперечило б частині шостій статті 9, тому що за період служби в органах внутрішніх справ окремого права на допомогу у 2010 році не виникло.
Відхиляється і довід про те, що зарахування вислуги років не стосується періоду для нарахування допомоги, тому що пункт 10 постанови № 393 прямо встановлює, що строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови, які регулюють зарахування періодів служби до вислуги років. А отже обчислення вислуги і визначення періоду для допомоги пов`язані нерозривно. Таким чином, висновок суду першої інстанції про право позивача на одноразову грошову допомогу за 17 повних календарних років служби є правильним.
Стосовно грошової компенсації за 14 діб невикористаної щорічної відпустки доводи апеляційної скарги також є необґрунтованими. Ця компенсація нараховується за фактично відпрацьований у 2022 році час, тобто за період служби позивача в Управлінні до призову за мобілізацією, а її обсяг - 14 діб - визначив сам відповідач спершу в наказі від 20.05.2022 № 357/ОС, а згодом у наказі про звільнення від 23.09.2022 № 617/ОС. Довід апелянта про незбереження грошового забезпечення за період мобілізації цієї компенсації не стосується, оскільки вона нараховується не за період військової служби, а за фактично відпрацьований у Службі судової охорони час, із грошового забезпечення, встановленого на день звільнення.
Вимога про внесення змін до наказу від 23.09.2022 № 617/ОС у частині визначення строку виплати одноразової грошової допомоги є похідною від вимоги про виплату цієї допомоги, а тому з огляду на підтвердження права позивача на неї рішення суду в цій частині є правильним.
За наведеного апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції в частині визначеного періоду нарахування додаткової винагороди за постановою № 168 ухвалене з виходом за межі позовних вимог і з неправильним визначенням періоду, що відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для його зміни в цій частині; в решті рішення ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права і залишається без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року змінити в частині визначення періоду нарахування і виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168, визначивши цей період з 24 лютого 2022 року по 10 травня 2022 року включно (пункти 2 і 3 резолютивної частини рішення).
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 січня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
І.О. Грибан

(Повний текст постанови суду виготовлено 03 червня 2026 року)