ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2026 року	справа № 380/4662/26	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити дії,
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до позивача ОСОБА_1 щодо відмови у здійсненні нарахування та виплати грошового та матеріального забезпечення за останньою займаною посадою за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з потребою у тривалому лікуванні, а саме за період з 01.02.2025 року по 18.12.2025 року;
- зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове та матеріальне забезпечення за останньою займаною посадою за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з потребою у тривалому лікуванні, а саме за період з 01.02.2025 року по 18.12.2025 року, із збереженням усіх надбавок, включно з надбавкою за вислугу років та іншими постійними видами грошового забезпечення, відповідно до п.9 ст.9 та п.11 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до позивача ОСОБА_1 щодо відмови у здійсненні нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні за періоди з 01.07.2025 року по 13.07.2025 року включно та з 01.09.2025 року по 05.09.2025 року;
- зобов`язати відповідача – Військову частину НОМЕР_1 – нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду за періоди перебування на стаціонарному лікуванні у зв`язку з отриманим тяжким пораненням, за періоди з 01.07.2025 року по 13.07.2025 року включно та з 01.09.2025 року по 05.09.2025 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з урахуванням раніше виплачених сум.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 , виконуючи бойове завдання 03 вересня 2024 року, він отримав тяжке мінно-вибухове поранення. У зв`язку з характером та тяжкістю отриманих травм, позивач потребував довготривалого процесу одужання, а відтак — безперервно перебував на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустках для лікування після поранення. Вказані обставини систематично підтверджувалися відповідними висновками військово-лікарських комісій (ВЛК) аж до моменту його остаточного звільнення з лав Збройних Сил України 18 грудня 2025 року.
Позивач наголошує, що всупереч вимогам законодавства щодо соціального захисту військовослужбовців, відповідач допустив протиправну бездіяльність: починаючи з 01 лютого 2025 року безпідставно припинив виплату йому щомісячного грошового забезпечення за останньою займаною посадою. Крім того, військова частина не нарахувала та не виплатила додаткову винагороду, передбачену Постановою КМУ №168, з розрахунку 100 000 грн на місяць за окремі періоди його перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустці за станом здоров`я (зокрема, у липні та вересні 2025 року).
Ухвалою від 19 березня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свою правову позицію мотивує тим, що відповідно до вимог Порядку виплати грошового забезпечення, затвердженого наказом Міноборони № 260, виплата грошового забезпечення за останньою посадою понад чотири місяці безперервного лікування не здійснюється автоматично, а потребує обов`язкової наявності висновку ВЛК та відповідного наказу (рішення) командира військової частини. Відповідач стверджує, що в матеріалах справи та в обліку військової частини нібито відсутні висновки ВЛК, які б слугували підставою для видання командиром наказу про продовження лікування понад чотири місяці. Щодо вимог про стягнення додаткової винагороди за липень та вересень 2025 року, відповідач заперечив їх обґрунтованість, вказавши, що позивачу було виплачено всі належні йому кошти, на підтвердження чого долучив фінансову довідку.
У відповіді на відзив представник позивача спростувує доводи військової частини. Зокрема, сторона позивача звернула увагу суду на те, що матеріали справи містять довідки ВЛК (від 27.01.2025, 05.02.2025, 06.03.2025, 03.04.2025, 01.05.2025, 30.05.2025, 02.06.2025, 01.07.2025, 05.08.2025, 06.08.2025), які підтверджують об`єктивну потребу позивача у тривалому лікуванні. Представник підкреслила, що відсутність формального наказу командира про продовження виплат є виключно наслідком протиправної бездіяльності та неналежної організації роботи самої військової частини, і цей тягар не може перекладатися на пораненого військовослужбовця.
Крім того, представник позивача вказує на суперечність у позиції відповідача щодо додаткової винагороди: відповідно до наданої самою ж військовою частиною довідки, у липні 2025 року позивачу було виплачено лише 73 080,05 грн, а у вересні 2025 року — 0,00 грн. Це прямо спростовує твердження відповідача про "повний розрахунок", оскільки в ці періоди позивач документально перебував на лікуванні за висновками ВЛК, що дає йому безумовне право на отримання додаткової винагороди з розрахунку 100 000 грн пропорційно дням лікування.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у задоволенні клопотання військової частини про залишення позову без розгляду відмовлено повністю. 
Суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку відповідно до ч. 1 ст. 258 КАС України.
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд всебічно, повно та об`єктивно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням у їх сукупності та
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
03 вересня 2024 року, беручи безпосередню участь у бойових діях та виконуючи бойове завдання у складі свого підрозділу в районі населеного пункту Сухий Яр Донецької області, позивач потрапив під ворожий обстріл. Внаслідок цього він отримав тяжке мінно-вибухове поранення, яке включало: вогнепальне сліпе уламкове непроникаюче поранення грудної клітки, вогнепальне сліпе уламкове поранення правої сідничної ділянки, проникаюче в черевну порожнину з серйозним пошкодженням внутрішніх органів, а також вогнепальний перелом кульшової западини.
Обставини та характер отриманого поранення зафіксовані та кваліфіковані командуванням. Зокрема, згідно з Довідкою про обставини травми від 20.09.2024 року №1738, виданою командиром Військової частини НОМЕР_1 , констатовано, що травма позивача є тяжкою та безпосередньо пов`язана із захистом Батьківщини.
Наслідком отриманих критичних ушкоджень стала об`єктивна необхідність у тривалому, багатоетапному та безперервному процесі лікування й медичної реабілітації позивача. Судом досліджено матеріали справи, які містять ряд медичних документів, що охоплює період з вересня 2024 року по грудень 2025 року. Цей масив доказів послідовно підтверджує потребу військовослужбовця як у стаціонарному лікуванні, так і у відпустках за станом здоров`я.
Зокрема, в матеріалах справи наявні висновки військово-лікарської комісії (ВЛК) Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від: 27.01.2025 (потреба у тривалому лікуванні на 120 днів), 05.02.2025 (відпустка 30 днів), 06.03.2025 (відпустка 30 днів), 03.04.2025 (відпустка 30 днів), 01.05.2025 (відпустка 30 днів), 30.05.2025 (тривале лікування 90 днів), 02.06.2025 (відпустка 30 днів), 01.07.2025 (відпустка 30 днів), 05.08.2025 (тривале лікування 120 днів) та 06.08.2025 (відпустка 30 днів). 
Крім того, окремими медичними виписками підтверджується факт стаціонарного лікування позивача у ВМКЦ Західного регіону в період з 14.07.2025 по 06.08.2025 року.
Завершенням цього тривалого лікувального процесу стало винесення Свідоцтва про хворобу від 11.11.2025 року, яким позивача визнано непридатним до військової служби. На підставі вказаного Свідоцтва, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 18.12.2025 року позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я.
Проте, як встановлено судом, незважаючи на наявність вичерпної медичної документації та довідок ВЛК, які підтверджують перебування позивача на лікуванні, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо забезпечення його соціальних гарантій. Військова частина безпідставно припинила нарахування та виплату позивачу щомісячного грошового забезпечення за останньою займаною посадою, починаючи з 01.02.2025 року і аж до дня його звільнення 18.12.2025 року.
Більше того, всупереч приписам Постанови КМУ № 168, відповідач не в повному обсязі нарахував та виплатив позивачу додаткову винагороду у розмірі 100 000 гривень пропорційно дням перебування на лікуванні за періоди з 01.07.2025 по 13.07.2025 року та з 01.09.2025 по 05.09.2025 року.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до статті 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до частини 9 цієї статті, за військовослужбовцями, виведеними у розпорядження командира (начальника) військової частини у зв`язку з потребою у тривалому лікуванні, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення протягом усього строку безперервного перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, зокрема іноземних держав, та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), встановленого абзацом першим пункту 11 статті 10-1 цього Закону.
Відповідно до пункту 11 статті 10-1 цього Закону, військовослужбовцю на підставі висновку військово-лікарської комісії надається відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва).
Відпустка надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення не може перевищувати 12 місяців поспіль.
Огляд військово-лікарською комісією для вирішення питання про потребу у тривалому лікуванні проводиться не пізніше ніж через чотири місяці від початку лікування. Якщо відповідно до медичних документів закладу охорони здоров`я іноземної держави, до якого військовослужбовця направлено в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, хвороба або поранення (контузія, травма або каліцтво) військовослужбовця перешкоджає йому прибути до військово-лікарської комісії для проведення огляду з метою визначення потреби у тривалому лікуванні, такий огляд проводиться дистанційно в порядку, встановленому Міністерством оборони України.
Висновок військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні є підставою для продовження часу перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення на строк, визначений у такому висновку.
Не пізніше закінчення встановленого абзацом першим цього пункту строку безперервного перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про його придатність до військової служби.
Після закінчення встановленого абзацом першим цього пункту строку безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби. Після видання наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби відпустка для лікування у зв`язку з хворобою або відпустка для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) не надається.
Таким чином, із системного аналізу наведених норм законодавства слідує, що у випадку перебування військовослужбовця на тривалому лікуванні та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або після поранення (контузії, травми, каліцтва), наданих на підставі висновків військово-лікарської комісії, за таким військовослужбовцем зберігається право на отримання грошового забезпечення за останнім місцем служби у повному обсязі. Зокрема, за ним зберігаються виплати посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інших передбачених законом виплат протягом усього періоду безперервного перебування на лікуванні та у відповідній відпустці.
Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260), пунктом 2 розділу І якого передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Згідно з пунктом 8 розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, який триває по сьогодні. На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28 лютого 2022 року прийнято постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168).
Відповідно до абзацу 4 пункту 1-2 Постанови № 168, відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні (отримують медичну та/або реабілітаційну допомогу у сфері охорони здоров`я в стаціонарних умовах) в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Аналогічні по суті положення відображені у розділі XXXIV Порядку № 260. Пунктом 11 розділу XXXIV Порядку № 260 встановлено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні (отримують медичну та/або реабілітаційну допомогу у сфері охорони здоров`я в стаціонарних умовах) в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Пунктом 12 розділу XXXIV Порядку № 260 визначено, що підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.
З аналізу пункту 1 Постанови № 168 вбачається встановлення двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100 000 гривень винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я або у відпустці для лікування, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини; факт перебування на стаціонарному лікуванні (отримання медичної або реабілітаційної допомоги в стаціонарних умовах) в закладах охорони здоров`я (в тому числі закордонних), або перебування у відпустці для лікування у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Як встановлено згідно з медичними документами, а також висновками ВЛК Військово-медичного клінічного центру Західного регіону від 05.08.2025 року та іншими висновками ВЛК (27.01.2025, 06.03.2025, 03.04.2025, 01.05.2025, 30.05.2025, 02.06.2025, 01.07.2025, 06.08.2025) ОСОБА_1 , отримав тяжке поранення 03.09.2024 року під час виконання бойового завдання у складі підрозділу Військової частини НОМЕР_1 , що спричинило ураження черевної порожнини, прямої кишки, задньої стінки сечового міхура та кульшової западини.
Внаслідок отриманих травм позивач потребує довготривалого лікування та медичної реабілітації, яке охоплює як періоди стаціонарного лікування у закладах охорони здоров`я, так і відпустки для лікування після поранення. При цьому, саме за висновками ВЛК встановлено, що у позивача сформовані стани, які потребують постійного догляду та медичного нагляду, зокрема через функціонуючу сигмостому та підвісну ілеостому, обмежену самостійність у виконанні повсякденних дій, пов`язаних з гігієною та доглядом за післяопераційними ранами.
Також, ВЛК підтвердила, що тривале лікування та догляд є необхідними протягом всього часу реабілітації, аж до відновлення самостійної життєдіяльності або до моменту остаточного вирішення питання про непридатність до військової служби. В даному випадку, саме висновки ВЛК є підставою для надання позивачу відпустки для лікування після поранення («потребує тривалого лікування») із збереженням грошового та матеріального забезпечення, включно з посадовим окладом, окладом за військовим званням, надбавками за вислугу років та іншими щомісячними видами грошового забезпечення постійного характеру на весь строк перебування у лікуванні та відпустці для лікування.
ВЛК рекомендує продовження часу перебування у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування до повного завершення медичної реабілітації. В цьому випадку, висновки ВЛК є підставами для забезпечення безперервного збереження грошового забезпечення на весь період тривалого лікування.
Попри те, що позивач перебував на довготривалому лікуванні на підставі висновків військово-лікарської комісії (ВЛК), Військовою частиною НОМЕР_1 не здійснено виплати: грошового та матеріального забезпечення за останнім місцем служби у зв`язку з тривалим лікуванням за висновками ВЛК, а саме за період з 01.02.2025 року по 18.12.2025 року; додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 року, у зв`язку з перебуванням у відпустці для лікування після тяжкого поранення на підставі висновку ВЛК за період з 01.07.2025 року по 13.07.2025 року включно та з 01.09.2025 року по 05.09.2025 року.
Суд відхиляє доводи відповідача щодо того, що виплата грошового забезпечення за останньою посадою понад чотири місяці безперервного лікування потребує окремого рішення (наказу) командира військової частини, а оскільки такого наказу не було, то й підстави для виплати відсутні.
Суд наголошує, що право військовослужбовця на збереження грошового забезпечення під час лікування після тяжкого поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, гарантується Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою КМУ № 168. Виникнення цього права пов`язується з об`єктивним фактом — отриманням поранення та наявністю висновків ВЛК про потребу у тривалому лікуванні (відпустці).
Матеріалами справи беззаперечно підтверджується, що позивач регулярно та своєчасно проходив огляди ВЛК, які фіксували його потребу у подальшому лікуванні. Відсутність наказу командира військової частини про продовження лікування понад чотири місяці (чи про виплату додаткової винагороди за окремі періоди) є наслідком бездіяльності самої військової частини НОМЕР_1 , а не провиною військовослужбовця, який перебував на стаціонарному лікуванні з тяжкими травмами. Держава не може відмовляти у реалізації соціальних гарантій, посилаючись на власні організаційні чи процедурні недоліки. Право позивача на отримання виплат не може залежати від того, чи належним чином суб`єкт владних повноважень оформив свої внутрішні розпорядчі документи.
Щодо доводів відповідача про повний розрахунок з позивачем за липень та вересень 2025 року, суд зазначає, що надана відповідачем фінансова довідка, навпаки, підтверджує факт недоплати. Виплата позивачу у липні 2025 року лише часткової суми (73 080,05 грн) та нульова виплата у вересні 2025 року (за наявності чинних довідок ВЛК про лікування/відпустку у ці періоди) свідчить про порушення вимог Постанови КМУ № 168 щодо нарахування додаткової винагороди з розрахунку 100 000 грн на місяць пропорційно дням перебування на лікуванні.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У цій справі відповідач не виконав свого процесуального обов`язку та не довів правомірності припинення виплат позивачу.
Оскільки суд встановив факт протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу належних сум грошового забезпечення та додаткової винагороди, ефективним способом захисту в цьому випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вказані суми за відповідні періоди з урахуванням раніше виплачених коштів (щоб уникнути подвійної виплати за ті дні, коли розрахунок здійснювався частково).
Інші доводи та аргументи учасників справи не мають вирішального значення для правильного вирішення спору по суті і не спростовують викладених висновків суду (згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішенням у справі «Серявін та інші проти України», призначення обґрунтованого рішення не полягає у детальній відповіді на кожен аргумент).
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Разом з тим, згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. 
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору та не надав доказів понесення інших судових витрат (зокрема, витрат на професійну правничу допомогу), питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у х в а л и в:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового та матеріального забезпечення за останньою займаною посадою за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з потребою у тривалому лікуванні з 01 лютого 2025 року по 18 грудня 2025 року.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове та матеріальне забезпечення за останньою займаною посадою за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з потребою у тривалому лікуванні з 01 лютого 2025 року по 18 грудня 2025 року, із збереженням усіх надбавок, включно з надбавкою за вислугу років та іншими постійними видами грошового забезпечення, відповідно до пункту 9 статті 9 та пункту 11 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням раніше виплачених сум за цей період.
4. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні (у відпустці для лікування) за періоди з 01 липня 2025 року по 13 липня 2025 року включно та з 01 вересня 2025 року по 05 вересня 2025 року.
5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 (в розмірі 100 000 гривень пропорційно дням лікування) за періоди перебування на лікуванні у зв`язку з отриманим тяжким пораненням з 01 липня 2025 року по 13 липня 2025 року включно та з 01 вересня 2025 року по 05 вересня 2025 року з урахуванням раніше виплачених сум за цей період.
6. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 27 квітня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.