Дата документу 16.06.2026 Справа № 335/469/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/469/26  Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко І.А. 
Провадження № 22-ц/807/1348/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 червня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Трофимової Д.А., Смокотіної В.С.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - 

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що у ході досудового розслідування кримінального провадження №12019080060002122 від 05.09.2019 ОСОБА_1 14.02.2020 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України. 

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжі від 04.09.2024 у справі № 335/1841/20 ОСОБА_1 визнано невинуватим у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад вказаного правопорушення та виправдано. 

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06.01.2025 вказаний вирок залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 21.10.2025 вказаний вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжі від 04.09.2024 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06.01.2025 залишено без змін. 
Таким чином, позивач ОСОБА_1 знаходився під слідством та судом з 14.02.2020 по 21.10.2025 року, тобто 5 років 8 місяців та 7 днів. Постановлення судом виправдувального вироку щодо позивача ОСОБА_1 є підставою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, прямо передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 

Позивач ОСОБА_1 вважає, що незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.365 КК України, тобто тяжкого злочину, та знаходження під слідством та судом на протязі тривалого часу принизило його честь та гідність, порушило його нормальні життєві зв`язки, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, направлених на здійснення свого захисту у кримінальному провадженні та відновлення чесного імені та ділової репутації. Дана моральна шкода прямо передбачена п. 2 та 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України. 

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір мінімальної моральної шкоди, спричиненої позивачу ОСОБА_1 , обрахованої у відповідності до вищевказаних норм права, повинен становити 590 013,63 грн (68 міс. х 8647 грн = 587996,00 грн + 2017,63 грн за 7 днів).

Також, позивач під час незаконного знаходження під слідством та судом поніс витрати, пов`язані із поданням ним юридичної допомоги, відшкодування яких передбачене п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Тобто, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Так, позивачу ОСОБА_1 юридичну допомогу на підставі Договору про надання правової допомоги від 21.02.2020 надавав адвокат Мухін Антон Анатолійович (свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю № 398 від 03.07.2003, видане на підставі рішення КДК адвокатури Запорізької області від 25.06.2003 № 2). За час виконання цього Договору, адвокат Мухін А.А. приймав участь у ознайомленні з матеріалами справи, 32 судових засіданнях під час розгляду справи у суді першої інстанції, 3 судових засіданнях у суді апеляційної інстанції, 1 судовому засіданні у суді касаційної інстанції, а також у підготовці процесуальних документів. Відповідно до Акту виконаних робіт №9 від 31.10.2025 щодо виконання адвокатом Мухіним А.А. Договору про надання правової допомоги від 21.02.2020 ОСОБА_1 , розмір витрат ОСОБА_1 на правову допомогу за весь час ведення справи №335/1841/20 склав 87 000,00 грн. Отже, розмір матеріальної шкоди за надання професійної правової допомоги у справі №335/1841/20, спричиненої позивачу ОСОБА_1 повинен становити 87 000,00 грн. 

З огляду на викладене, просить суд, стягнути на користь ОСОБА_1 з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України: кошти в розмірі 590 013,63 грн, у якості відшкодування моральної шкоди, в розмірі 87 000,00 грн, у якості відшкодування матеріальної шкоди за надання професійної правової допомоги у справі №335/1841/20, та 10 000,00 грн судових витрат за надання професійної правової допомоги.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного Бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 590 013,63 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного Бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 73 000,00 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди за надання професійної правової допомоги.
В іншій частині позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди за надання професійної правової допомоги у розмірі 14 000,00 грн – відмовлено.
Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання професійної правової допомоги у розмірі 5000,00 грн.
Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання професійної правової допомоги у розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, Запорізькою обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір на користь Запорізької обласної прокуратури. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що задовольняючи позов, суд першої інстанції взяв до уваги лише вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.09.2024 року, за обвинуваченням, яке підтримувалось потерпілим, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06.01.2025 року у справі № 335/1841/20 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2. ст. 365 КК України у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення та виправдано. Постановою Верховного Суду від 21.10.2025 зазначені судові рішення залишено без змін. Водночас судом встановлено, що у ході судового розгляду кримінального провадження 22.12.2022 прокурором змінено обвинувачення, у зв`язку з чим дії обвинуваченого ОСОБА_1 перекваліфіковано з ч. 2 ст. 365 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.. У подальшому, за результатами розгляду клопотання сторони захисту, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2024 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Незважаючи на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сам факт повідомлення позивачу про підозру, притягнення до кримінальної відповідальності та перебування під слідством і судом є достатньою правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, пославшись на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд не встановив наявності передбачених законом обов`язкових юридичних підстав для виникнення у позивача права на відшкодування шкоди за рахунок держави, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статті 56 Конституції України, статей 1167, 1176 ЦК України, а також положень зазначеного Закону. Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним. право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та пункту 3 Положення виникає в особи виключно у випадку повної реабілітації. Тобто, звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі статті ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. Звільнення ОСОБА_1 на підставі ст. 49 КК України від покарання у зв`язку із закінченням строків давності не надає йому права на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні визначені Законом підстави для такого відшкодування. Крім того, за відсутності передбачених законом підстав для виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, у нього також відсутнє право на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки такі вимоги є похідними від встановлення юридичних фактів, визначених законодавством як необхідні для покладення на державу відповідного обов`язку.
Суд безпідставно визнав доведеними витрати позивача на правничу допомогу у сумі 73 000,00 грн, не забезпечивши належної оцінки поданих доказів на предмет їх допустимості, достовірності та відповідності фактичним обставинам справи. Надані позивачем договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт та квитанція самі по собі не підтверджують факту реального надання послуг у заявленому обсязі, оскільки відомості, зазначені в акті виконаних робіт, спростовуються матеріалами справи. Зокрема, з журналів судових засідань вбачається відсутність адвоката у ряді судових засідань, що свідчить про невідповідність задекларованого обсягу наданої правничої допомоги фактичним обставинам. Також не відповідають дійсності відомості щодо надання адвокатом послуг зі складання заперечень на апеляційні та касаційні скарги прокурора, оскільки такі скарги прокурором не подавались, що підтверджується відповідними судовими рішеннями, а саме ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06.01.2025 та постановою Верховного суду від 21.10.2025 у справі 335/1841/20, відповідно до яких апеляційну та касаційну скарги потерпілого ОСОБА_2 залишено без задоволення. Відтак, зазначені у акті виконаних робіт види правничої допомоги є недоведеними. Окремо слід зазначити, що витрати, пов`язані з участю адвоката у судових засіданнях апеляційної та касаційної інстанцій, були зумовлені поданням скарг потерпілою особою, а не діями чи рішеннями органів державної влади, що виключає можливість їх відшкодування за рахунок державного бюджету. Висновки суду про стягнення з Запорізької обласної прокуратури та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн є необґрунтованими, оскільки відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, кошти на відшкодування шкоди чи стягнення судових витрат державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. За результатами розгляду їхньої апеляційної скарги здійснити розподіл судових витрат. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не врахував, що часткове виправдання не може ототожнюватися з повною реабілітацією, а отже не породжує обов`язку держави відшкодувати шкоду, заподіяну перебуванням особи під слідством та судом. У ОСОБА_1 не виникло право на отримання відшкодування шкоди, оскільки він не був повністю реабілітований, адже матеріалами кримінального провадження підтверджена наявність в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою. Ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2024 у справі № 335/1841/20 підтверджує наявність події кримінального проступку, наявність у діянні ОСОБА_1 складу кримінального проступку та його причетність до вчинення такого діяння, а відтак не відновлює репутацію та не свідчить про безпідставність кримінального переслідування. Більше того, у зазначеній ухвалі суд роз`яснив ОСОБА_1 його право на звільнення від кримінальної відповідальності та юридичні наслідки щодо реалізації цього права, в тому числі, і те, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру. Позивач ухвалу суду від 26.01.2024 не оскаржував, що свідчить про усвідомлену згоду на закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав. Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Мухін А.А. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалення виправдувального вироку відносно ОСОБА_1 , свідчить про незаконне перебування позивача під слідством і судом, а відтак він має право на відшкодування шкоди на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду». У зв`язку з чим визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 590 013,63 грн з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості. Також суд визнав обґрунтованими та документально підтвердженими витрати позивача на професійну правову допомогу як складову матеріальної шкоди у розмірі 73 000,00 грн, що підлягають відшкодуванню за рахунок держави. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд встановив наявність підстав для їх часткового покладення на відповідачів – Запорізьку обласну прокуратуру та Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, стягнувши на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн у цій справі виходячи з критеріїв співмірності, необхідності та розумності таких витрат.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 14.02.2020 року позивачу ОСОБА_1 у ході досудового розслідування кримінального провадження №12019080060002122 від 05.09.2019 року, слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Мелітополі (далі ТУ ДБР), було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України. 

Вироком Орджонікідзевського районного суду у м. Запоріжжі від 04.09.2024 року у справі ЄУН 335/1841/20 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.365 КК України у зв`язку з недоведеністю того, що в його діянні є склад вказаного правопорушення та виправдано (т.1 а.с.8-11). 

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06.01.2025 року вказаний вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.09.2024 - залишено без змін (т.1 а.с.12-18). 

Постановою Верховного Суду від 21.10.2025 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.09.2024 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06.01.2025 - залишено без змін (т.1 а.с.19-22).

Крім того, встановлено, що у ході судового розгляду вказаного кримінального провадження 22.12.2022 процесуальним прокурором змінено обвинувачення та дії обвинуваченого ОСОБА_1 перекваліфіковано з ч.2 ст.365 КК України на ч.2 ст.125 КК України (т.1 а.с.109-112).

У подальшому, за результатом розгляду клопотання сторони захисту, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2024 звільнено обвинуваченого ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження №12019080060002122 в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України закрито, у зв`язку із звільненням його від кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Судовий розгляд кримінального провадження №12019080060002122 в частині обвинувачення ОСОБА_1 за ч.2 чт.365 КК України, підтриманого потерпілим ОСОБА_2 , вважати продовженим (т.1 а.с.113-115).

Отже, у ході судового розгляду вказаного кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , з урахуванням зміни обвинувачення прокурором, судом ухвалено судові рішення: з нереабілітуючих підстав за ч.2 ст.125 КК України (ухвала від 26.01.2024) та з реабілітуючих підстав за ч.2 ст.365 КК України, яке з 22.12.2022 підтримувалося потерпілою особою, оскільки належало до категорії кримінальних проваджень, за яким здійснюється приватне обвинувачення потерпілим (вирок від 04.09.2024).

Також, встановлено, що 21.02.2020 між ОСОБА_1 та адвокатом Мухіним А.А. було укладено Договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокату Мухіну А.А. доручено здійснювати захист ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №12019080060002122, а відносини щодо оплати послуг адвоката сторони домовились визначити за взаємною угодою сторін у додатковій угоді до договору (т.1 а.с.25)

31.10.2025 сторони підписали Акт виконаних робіт №9 від 31.10.2025 до договору про надання правової допомоги від 21.02.2020, в якому узгоджено розмір гонорару за: проведення первинного консультування щодо можливих шляхів судового захисту клієнта, стратегії ведення такої справи в суді, обсягу доказів та джерел їх збирання, підготовки до здійснення захисту клієнта на досудовому розслідуванні, участь у розгляді клопотань слідчого під час досудового розслідування, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження щодо клієнта 7000,00 грн; здійснення захисту клієнта в одному судовому засіданні у сумі 2 000,00 грн; складення заперечень на апеляційну скаргу у розмірі 4000,00 грн, складення заперечень на касаційну скаргу у розмірі 4000,00 грн (т.1 а.с.26).

Відповідно до вказаного Акту сторони погодили: здійснення захисту клієнта у 32 судових засіданнях в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя, загальна сума 64 000,00 грн; складення заперечень на апеляційну скаргу у розмірі 4000,00 грн; здійснення захисту клієнта у 3 судових засіданнях в Запорізькому апеляційному суді, загальна сума 6 000,00 грн; складення заперечень на касаційну скаргу у розмірі 4000,00 грн; здійснення захисту клієнта в 1 судовому засіданні в Верховному Суді, загальна сума 2 000,00 грн.

Загальна сума, відповідно до Акту, складає 87 000,00 грн, яку ОСОБА_1 сплатив, що підтверджується копіями квитанцій: №076498 від 28.02.2020; № 076499 від 20.09.2024; № 076500 від 25.11.2024; №076501 від 23.01.2025; №076502 від 16.05.2025; №076503 від 31.10.2025, відповідно (т.1 а.с.26-зворот-27).

Водночас, судом встановлено, що згідно копії протоколів та журналів судових засідань, під час судового провадження адвокат Мухін А.А. був присутній:
- в 25 судових засіданнях в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя, що підтверджується журналами судових засідань у справі №335/1841/20, а саме: 28.05.2020, 16.07.2020, 05.08.2020, 28.01.2021, 16.03.2021, 15.04.2021, 13.05.2021, 10.06.2021, 24.06.2021, 17.02.2021, 21.09.2021, 20.01.2022, 29.09.2022, 02.03.2023, 28.03.2023, 28.09.2023, 13.12.2023, 26.01.2024, 20.02.2024, 11.03.2024, 08.04.2024, 29.04.2024, 22.05.2024, 02.09.2024, 04.09.2024;
- в 3 судових засіданнях в Запорізькому апеляційному суді, що підтверджується журналами судових засідань у справі №335/1841/20, а саме: 08.06.2023, 17.08.2023, 06.01.2025;
- в 1 судовому засіданні в Верховному Суді, що підтверджується журналом судового засідання, а саме: 21.10.2025 (т.1 а.с.38-79).

Таким чином, присутність адвоката Мухіна А.А. в 7 судових засіданнях в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя, а саме: 19.06.2020, 15.10.2020, 30.09.2021, 16.06.2022, 21.07.2022, 10.11.2023, 08.08.2024, вказаними журналами судових засідань не підтверджена, оскільки не знайшло свого відображення його присутності у цих судових засіданнях.

Обґрунтовуючи підстави позову ОСОБА_1 , посилався на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув у зв`язку з прийняттям виправдувального вироку відносно нього через недоведеність його участі у скоєні злочинів, інкримінованих правоохоронними органами.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 
- постановлення виправдувального вироку суду; 

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", є вичерпним.

Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення № 6/5/3/41).

Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21).

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.

Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою.

Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Подібні правові висновки викладено у постанова Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19).

Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.

Правова позиція щодо відсутності передбачених Законом підстав для відшкодування моральної шкоди особі, кримінальне провадження щодо якої було закрито з нереабілітуючих підстав, неодноразово висловлювалось судом касаційної інстанції.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". 

Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 03 жовтня 2018 року у справі № 463/1380/15-ц (провадження № 61-18982св18), від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц (провадження № 61-20009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18 (провадження № 61-10065ск19), від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19 (провадження № 61-4206св20), від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21), від 03 травня 2023 року у справі № 686/14821/21 (провадження № 61-6545св22).

Тобто Верховний Суд неодноразово та послідовно робив висновки щодо застосування норм права при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, і вказані висновки застосовуються судами при розгляді подібних спорів.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції установив, та з матеріалів справи вбачається, що слідчим Вознесенівського відділу Дніпровського відділу ГУ НП в Запорізькій області 05.09.2019 року за заявою ОСОБА_2 внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019080060002122 з попередньою кваліфікацією за частиною 1 статті 125 КК України по факту нанесення невстановленою особою тілесних ушкоджень ОСОБА_2 04.09.2019 о 20:33 у сквері Маяковського в м. Запоріжжі.

Згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.09.2019 ОСОБА_2 просив притягнути до відповідальності ОСОБА_3 , яка замовила ОСОБА_1 напад на ОСОБА_2 з нанесенням тілесних ушкоджень та крадіжки приватного майна.

Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді командира роти № 2 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Запорізькій області, у зв`язку з чим кримінальне провадження № 12019080060002122 передано за підслідністю до ТУ ДБР у м. Мелітополі.

Після завершення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні 14.02.2020 року прокурором затверджено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 365 КК України, який 27.02.2020 року скерований до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.

Під час розгляду кримінальної справи № 335/1841/20 прокурором змінено правову кваліфікацію щодо злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_1 та скеровано до суду змінений обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2024 року у справі № 335/1841/20 клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_1 адвоката Мухіна А.А. про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності задоволено. Обвинуваченого ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого чатиною 2 статті 125 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

При цьому судовий розгляд кримінальної справи № 335/1841/20 продовжено лише в частині обвинувачення ОСОБА_1 за частиною 2 статті 365 КК України підтриманого потерпілим ОСОБА_2 .

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.09.2024, за обвинуваченням, яке підтримувалось потерпілим, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06.01.2025, у справі № 335/1841/20 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 365 КК України у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення та виправдано. Постановою Верховного Суду від 21.10.2025 зазначені судові рішення залишено без змін.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ухвалення виправдувального вироку відносно ОСОБА_1 , свідчить про незаконне перебування позивача під слідством і судом, а відтак він має право на відшкодування шкоди на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Водночас судом не взято до уваги, що у ході судового розгляду кримінального провадження 22.12.2022 прокурором змінено обвинувачення, у зв`язку з чим дії обвинуваченого ОСОБА_1 перекваліфіковано з ч. 2 ст. 365 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.

У подальшому, за результатами розгляду клопотання сторони захисту, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2024 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Незаконність притягнення до кримінальної відповідальності підлягала доведенню у кримінальній справі, однак ОСОБА_1 , реалізуючи свої процесуальні права, погодився на закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав (у зв`язку з закінченням строків давності). 

Отже, звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за частиною другою статті 125 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння.

Водночас очевидно, що метою інституту спеціальної цивільно-правової відповідальності держави у даному випадку є не часткова/ пропорційна компенсація особі шкоди, за окремі епізоди кримінального переслідування, які не завершилися обвинувальним вироком, а відшкодування шкоди в принципі невинній особі, яка не вчиняла кримінального правопорушення.

Враховуючи, що спірні правовідносини не допускають часткової реабілітації, саме в залежності від того чи доведено або не доведено хоча б один із епізодів вчинення особою кримінального правопорушення, можна стверджувати про обгрунтованість чи безпідставність кримінального переслідування такої особи, а дії органу досудового розслідування, прокуратури та суду у свою чергу набувають або не набувають ознак протиправності.

Тож право на відшкодування шкоди за незаконне перебування під слідством та судом виникає лише за умов повної, беззастережної реабілітації підозрюваного, яка можлива виключно у разі постановлення виправдувального вироку або закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав, щодо всієї сукупності інкримінованих діянь.

Натомість ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2024 року у справі № 335/1841/20 підтверджує наявність події кримінального проступку, наявність у діянні ОСОБА_1 складу кримінального проступку та його причетність до вчинення такого діяння, а відтак не відновлює репутацію та не свідчить про безпідставність кримінального переслідування.

Більш того, у зазначеній ухвалі суд роз`яснив ОСОБА_1 його право на звільнення від кримінальної відповідальності та юридичні наслідки щодо реалізації цього права, в тому числі, і те, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру.

Позивач ухвалу суду від 26.01.2024 року не оскаржував, що свідчить про усвідомлену згоду на закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав.

Верховний Суд у постанові від 21.01.2026 у справі № 554/5450/23, сформував висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок застосування закону про амністію, декриміналізацією, відмовою потерпілого від обвинувачення, не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, Верховний Суд виходив з того, що за результатами розгляду кримінальної справи № 548/1822/19 позивач одночасно: виправдано за частиною 5 статті 191 КК України; визнано винним за частиною 1 статті 366 КК України, але звільнено його від відповідальності на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності. З огляду на такі обставини, Верховний Суд констатував, що звільнення позивача від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 366 КК України на підставі статті 49 КК України не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально карне діяння.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21) зазначено, що, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суди обґрунтовано керувалися тим, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, при повній реабілітації. Проте, як встановлено судами, кримінальну справу за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків давності, що в свою чергу не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. У випадку закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (за згодою обвинуваченого) відсутні підстави для відшкодування шкоди відповідно до положень статті 2 Закону № 266/94-ВР. Погоджуючись з висновками судів, Верховний Суд вказав, що незаконність притягнення до кримінальної відповідальності підлягала доведенню у кримінальній справі, однак позивач, реалізуючи свої процесуальні права, погодився на закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав.

Наведене практика Верховного Суду є усталеною та незмінною, що зокрема підтверджується ухвалою Великої Палати Верховного суду від 17.11.2021 року у справі № 522/2493/18.

Водночас суд першої інстанції задовольняючи частково позов всупереч вимогам статті 263 ЦПК України не врахував висновки Верховного Суду, відповідно до яких звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою.

Таким чином, у рамках спірних правовідносин, відсутня ключова умова застосування статті 1176 ЦК України та Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» констатація незаконності притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності як такої.

Часткове виправдання не може ототожнюватися з повною реабілітацією, а отже не породжує обов`язку держави відшкодовувати шкоду, заподіяну перебуванням особи під слідством та судом.

Слід зауважити, що висновки Верховного Суду викладені у постановах від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17, від 22.04.2019 у справі № 236/893/17, на які посилається суд першої інстанції є не релевантними у даній справі, оскільки стосуються повного виправдання особи у межах кримінального провадження.

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд не встановив наявності передбачених законом обов`язкових юридичних підстав для виникнення у позивача права на відшкодування шкоди за рахунок держави, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статті 56 Конституції України, статей 1167, 1176 ЦК України, а також положень Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Крім того, вказаними судовими рішеннями не встановлено факту незаконного повідомлення про підозру позивачу у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про незаконне перебування ОСОБА_1 під слідством та судом є помилковими і такими, що грунтуються на неправильно застосованих нормах матеріального права, без врахування релевантних висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" задоволенню не підлягають, оскільки право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності при повній реабілітації. Під час судового розгляду справи прокурор змінив обвинувачення з ч.2 ст. ст. 365 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України. Ухвалою суду від 26.01.2024 року обвинуваченого ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності ч. 2 ст. 125 КК України за ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Отже, кримінальну справу за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків давності, що, в свою чергу, не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. Крім того, судом в ухвалі Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2024 роз`яснено ОСОБА_1 його право на звільнення від кримінальної відповідальності та юридичні наслідки щодо реалізації цього права, в тому числі, і те, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру. Таким чином, звільнення ОСОБА_1 на підставі ст. 49 КК України від покарання у зв`язку із закінченням строків давності не надає йому права на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні визначені Законом підстави для такого відшкодування.

За відсутності передбачених законом підстав для виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди, у нього також відсутнє право на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки такі вимоги є похідними від встановлення юридичних фактів, визначених законодавством як необхідні для покладення на державу відповідного обов`язку.

Аргументи апеляційних скарг є виправданими.

У апеляційній скарзі Запорізька обласна прокуратура посилається на те, що суд першої інстанції помилково стягнув витрати на правничу допомогу з відповідачів, як юридичної особи, в той час як боржником у такій категорії справ є Держава Україна. 

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції визначив порядок стягнення (компенсації) витрат на професійну правничу допомогу з відповідачів.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді, регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 134, 137, 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.
Отже, доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури є обґрунтованими.

За таких обставин, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких визначено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до норм ЦПК України, безпосередньо з органу державної влади, якого позивач визначив як відповідачів, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 193/1132/22 та від 24 квітня 2024 року у справі № 711/1765/22.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту другого частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки позивач не був повністю реабілітований, то апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополіпідлягають задоволенню, а рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди скасуванню з ухваленням нового, рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, слід відмовити.

Щодо судових витрат.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції судове рішення скасовано, а в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, понесенні ним судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10000 грн слід покласти на позивача.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

Судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду (пункт 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір»).

Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За подання апеляційної скарги Запорізькою обласною прокуратурою було сплачено судовий збір у розмірі 8 076,16 грн (т.2 а.с.42), Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі в розмірі по 8 016,17 грн (т.2 а.с.118).

Оскільки позивач не сплачує судовий збір за подання позовної заяви про стягнення матеріальної та моральної шкоди у даній категорії справ, то заявникам апеляційних скарг слід компенсувати за рахунок держави судовий збір за подачу апеляційних скарг Запорізькій обласній прокуратурі 8 076,16 грн, Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі в розмірі по 8 016,17 грн.

Керуючись статтями 141, 367, 368, 374, 376, 381- 384, 390 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури – задовольнити.

Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі – задовольнити.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 06 квітня 2026 року – скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди– відмовити.

Компенсувати Запорізькій обласній прокуратурі ( ЄДРПОУ 02909973, адреса: вул. Дмитра Апухтіна, 29 а м. Запоріжжя, 69057, розрахунковий рахунок UA438201720343180001000000271, відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ МФО 820172, отримувач: Запорізька обласна прокуратура) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8076, 16 грн.

Компенсувати Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі ( ЄДРПОУ 42348993) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 8076, 16 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 червня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кухар С.В. 	Трофимова Д.А.