ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2026 року м.Дніпро Справа № 908/3874/23 (908/2504/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Соп`яненко О.Ю. (доповідач),
суддів: Мартинюка С.В., Фещенко Ю.В.,
при секретарі судового засідання: Федорчук В.С.

за участі представників:
позивача - Глеваського В.В.
відповідача (скаржника) - Сергача А.В.
третьої особи - Маміч Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 (суддя Черкаський В.І.; повне рішення складено 17.12.2025) у справі № 908/3874/23 (908/2504/25)

за позовною заявою - ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Страйк Інтерпрайз» Глеваського В.В. 
до відповідача - Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - уповноважена особа учасників боржника - ОСОБА_1  
про стягнення 14 218 948, 76 грн.

що розглядається в межах провадження у справі № 908/3874/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Страйк Інтерпрайз» 
ліквідатор - Глеваський Віталій Васильович

ВСТАНОВИВ:

18.08.2025 через систему «Електронний суд» ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю «Страйк Інтерпрайз» Глеваський В.В. звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості в розмірі 14 218 948, 76 грн. Судові витрати просив покласти на відповідача.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 у справі № 908/3874/23 (908/2504/25) позов задоволено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Страйк Інтерпрайз» заборгованість у розмірі 14 218 948 грн 76 коп. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в дохід Державного бюджету України, стягувач Державна судова адміністрація України, 170 627 грн 38 коп. судового збору.
Не погодившись із цим рішенням господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 у справі № 908/3874/23 (908/2504/25) в повному обсязі і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт стверджує наступне:
- суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин п.7.9. Договору фінансового лізингу, згідно якого строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагороди, неустойки, пені, штрафів, інших платежів/витрат за Договором встановлюється Сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцять) років. Умови Договору фінансового лізингу покладають обов`язок зі сплати лізингових платежів виключно на лізингоодержувача (п. п. 6.2.11 Договору), обов`язок лізингодавця з повернення лізингових платежів умовами Договору не передбачений. Отже, не можна вважати, що сторони, встановивши в п. 7.9. Договору фінансового лізингу строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів у 15 років, визначили цей строк позовної давності і для спорів по стягненню суми попередньої оплати товару з лізингодавця, АТ КБ «ПриватБанк». А тому для позовних вимог ТОВ «Страйк Інтерпрайз» має застосовуватися загальний строк позовної давності – три роки з дати, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, тобто з дати здійснення спірних платежів. Таким чином, оскільки ТОВ «Страйк Інтерпрайз» за весь час дії Договору сплатив лізингові платежі у 2016 році- строки позовної давності за позовними вимоги спливли ще 23 серпня 2019 року, а позов ТОВ «Страйк Інтерпрайз» було подано у 2025 році.
- суд першої інстанції протиправно застосував до спірних правовідносин ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України. На підтвердження власної позиції апелянт посилається на комплексний Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025, здійснений доктором юридичних наук, професором Кухарєвим Олександром, доктором юридичних наук, доцентом Цувіною Тетяною та кандидатом юридичних наук, доцентом Печеним Олегом, відповідно до якого до правовідносин, які виникли за договором фінансового лізингу (укладеним до набрання чинності Законом України «Про фінансовий лізинг» від 04.02.2021 № 1201 ІХ) не можуть бути застосовані положення частини 2 статті 693 ЦК України, в тому числі й за аналогією закону, як імперативні норми щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передачі у власність товару, без урахування умов відповідного договору фінансового лізингу.
- неправомірність застосування до спірних правовідносин норм ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України полягає також у тому, що відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» майно передається лізингоодержувачеві у користування за плату у вигляді лізингових платежів, до складу яких включається, в тому числі, й сума, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, й оплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Отже, за своєю правовою природою лізингові платежі не є сумою попередньої оплати за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, а є платою за найм (оренду) майна, яка в подальшому, виключно у разі її повного внесення на користь лізингодавця вважатиметься оплатою за придбане майно, яке є предметом договору лізингу. І виключно у разі непередання лізингодавцем у власність лізингоодержувача предмету лізингу та за умови сплати лізингоодержувачем всіх лізингових платежів за Договором, - така плата може вважатися попередньою оплатою й може бути витребувана лізингоодержувачем від лізингодавця або лізингоодержувач вправі вимагати передання майна, що і визначено ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.
- суд першої інстанції не здійснив аналіз умов договору та структури лізингових платежів, не застосував до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду про застосування норм ст. ст. 204, 629 Цивільного кодексу України щодо принципів обов`язковості договору та презумпції його правомірності, в яких судом касаційної інстанції було зроблено висновки про правомірність стягнення лізингових платежів з лізингоодержувача на користь лізингодавця до дати розірвання договору, що виключає правомірність встановлення судом зустрічного обов`язку лізингодавця з повернення цих лізингових платежів.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.01.2026 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 у справі № 908/3874/23 (908/2504/25), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 26.02.2026 р.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Страйк Інтерпрайз» в особі ліквідатора Глеваського В.В. подало до Центрального апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого просить апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 у справі № 908/3874/23 (908/2504/25) – без змін.
В обґрунтування заперечень проти доводів апеляційної скарги щодо незастосування судом до спірних правовідносин строків позовної давності позивач, зокрема, вказує на те, що 06.12.2023 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в односторонньому порядку розірвав Договір фінансового лізингу, направивши відповідне повідомлення № 1/3-231101/41030 від 01.11.2023. Об`єкти лізингу були повернуті позивачем відповідачу 28.06.2024 згідно з актами прийому-передачі. Отже, право вимагати повернення лізингових платежів у ТОВ «Страйк Інтерпрайз» виникло 06.12.2023 (дата розірвання договору), тому позов поданий в межах визначеного Цивільним кодексом України загального трирічного строку позовної давності (до 06.12.2026).
Щодо посилань апелянта на комплексний Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025 року позивач зазначає, що в силу приписів ГПК України висновок експертів у галузі права не має преюдиційного значення для суду та не зв`язує суд при прийнятті рішення; суд зобов`язаний самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин та застосувати відповідні норми права. Позиція експертів у галузі права, викладена у Висновку, не узгоджується з актуальною практикою Верховного Суду.
Позивач зазначає, що суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин норми частини другої ст. 693 Цивільного кодексу України. Враховуючи змішаний характер договору фінансового лізингу, який включає елементи купівлі-продажу, та те, що сплачені лізингові платежі у частині відшкодування вартості об`єкта лізингу є попередньою оплатою за майбутнє набуття права власності, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 2 статті 693 ЦК України. Оскільки після розірвання Договору та повернення об`єктів лізингу Відповідачу, останній не може і не має наміру передати майно у власність Позивача, у Позивача виникає право вимагати повернення суми попередньої оплати, а у Відповідача - обов`язок повернути сплачені кошти.
Уповноваженою особою учасників боржника - Маміч Яною Сергіївною (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача) подано до Центрального апеляційного господарського суду заперечення на апеляційну скаргу, у відповідності до якого заперечує проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Третя особа вважає, що судом першої інстанції правомірно застосовано до спірних правовідносин ч. 2 ст. 693 ЦК України.
В судовому засіданні 26.02.2026 судом оголошено перерву до 25.03.2026.
25.03.2026 до початку судового засідання до суду надійшла заява від АТ КБ «Приватбанк» про відкладення розгляду справи на іншу дату. У заяві банк зазначив, що Верховним Судом 12.03.2026 було розглянуто спір у подібних правовідносинах у справі № 924/977/22 (924/531/24) і правові висновки у постанові Суду у названій справі підлягають врахуванню під час здійснення апеляційного перегляду судового рішення у справі № 908/3874/23 (908/2504/25). Оскільки на дату судового засідання повний текст постанови у справі № 924/977/22 (924/531/24) не виготовлено та не оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, АТ КБ «Приватбанк» просив відкласти розгляд справи, зазначаючи про необхідність надання письмових пояснень з урахуванням висновків про застосування норм права у вищезгаданій постанові. Розгляд апеляційної скарги судом був відкладений до 09.04.2026.
09.04.2026 представником АТ КБ «Приватбанк» повторно подана заява про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з відсутністю у відкритому доступі повного тексту постанови Верховного Суду від 12.03.2026 у справі № 924/977/22 (924/531/24). Розгляд апеляційної скарги відкладений до 20.04.2026.
17.04.2026 від скаржника надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 у справі № 908/3874/23 (908/2504/25), відповідно до яких зазначив, що 12 березня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду ухвалив постанову у справі № 924/977/22 (924/531/25). Предметом спору у вказаній справі також була вимога лізингоодержувача про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів - лізингових платежів, які були перераховані Банку в рахунок оплати вартості об`єктів лізингу до моменту розірвання договору. Суд апеляційної інстанції у згаданій справі задовольнив позов боржника та постановив стягнути кошти з Банку. Однак Верховний Суд своєю постановою від 12.03.2026 скасував постанову апеляційного суду та залишив у силі рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» лізингових платежів було повністю відмовлено. При цьому, висновки касаційного суду вказують на те, що суди не повинні покладатися на правові оцінки, надані іншими судами в інших провадженнях, як на беззаперечні преюдиціальні факти, особливо коли мова йде про законність односторонніх правочинів (таких як розірвання договору лізингу або зарахування зустрічних вимог). Суд у кожній справі зобов`язаний самостійно встановлювати юридичні факти та надавати їм власну правову оцінку.
Щодо неможливості застосування ст. 693 ЦК України до лізингових правовідносин та непорушності принципів договору скаржник зауважив, що позиція Верховного Суду у справі № 924/977/22 (924/531/25) від 12.03.2026 ідеально кореспондується з доводами апеляційної скарги. Банк вкотре наголосив, що суд першої інстанції у цій справі припустився помилки, ототожнивши лізингові платежі із «сумою попередньої оплати товару» та протиправно застосувавши ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України. 
Від третьої особи - уповноваженої особи учасника боржника ОСОБА_2 20.04.2026 надійшли додаткові пояснення, у яких зазначає, що аналіз повного рішення у справі 924/977/22(924/531/25) за участю ТОВ «Транс Фуд Юкрейн» свідчить про те, що відмова у задоволенні позовних вимог була зумовлена специфічними обставинами цієї справи, а саме — наявністю заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами. Водночас у спірних правовідносинах між ТОВ «СТРАЙК ІНТЕРПРАЙЗ» та АТ КБ «ПриватБанк» зарахування зустрічних однорідних вимог не здійснювалося та відповідні заяви сторонами не подавалися. З огляду на наведене, обставини справи 924/977/22(924/531/25) та справи ТОВ «СТРАЙК ІНТЕРПРАЙЗ» не є тотожними. Таким чином, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі 924/977/22(924/531/25) за участю ТОВ «Транс Фуд Юкрейн», не можуть бути застосовані до даного спору та не впливають на правильність вирішення цієї справи.
Крім того, третя особа звертає увагу суду, що після оприлюднення рішення у справі 924/977/22 (924/531/25) за участю ТОВ «Транс Фуд Юкрейн», Верховним Судом було ухвалено також рішення у справі 925/233/23 (925/359/25), за яким у задоволенні вимог та у задоволенні касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено, тим самим, задоволено позов ТОВ «ЕВЕР БЕСТ» щодо стягнення з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплаченої суми лізингових платежів та відшкодування вартості об`єктів лізингу. Зазначена судова практика підтверджує правову позицію про те, що лізингоодержувач має право на повернення сплачених коштів щодо відшкодування вартості об`єктів лізингу у разі розірвання договору лізингу та повернення предмета лізингу, а отже наведене вище рішення по справі 925/233/23 (925/359/25) та й інші постанови Верховного суду підтверджують правомірність позовних вимог ТОВ «СТРАЙК ІНТЕРПРАЙЗ».
Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.
Представники позивача та третьої особи у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу відповідача безпідставною.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, відносно позивача у провадженні Господарського суду Запорізької області перебуває справа № 908/3874/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Страйк Інтерпрайз». У справі триває ліквідаційна процедура, повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Глеваський Віталій Васильович.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство (неплатоспроможність), у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на посаді посадових та службових осіб боржника.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
20.08.2016 між ТОВ «Страйк Інтерпрайз» та АТ КБ «ПриватБанк» укладений Договір фінансового лізингу № 4С16073ЛИ. 
Згідно з умовами договору лізингу банк передає лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач приймає майно у банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів - у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу (п. 1.1 договору).
Передача майна, яке є об`єктом лізингу, у платне володіння та користування позивача сторонами не заперечується.
Відповідно до умов договору лізингу (п. 6.2.11) лізингоодержувач зобов`язується сплатити банку: винагороду за відкриття рахунку «Фінансовий лізинг (оренда)»; лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; винагороду за користування майном, отриманим в лізинг; інші витрати банку, безпосередньо пов`язані з виконанням договору.
На виконання умов Договору Позивачем було сплачено лізингові платежі в рахунок вартості об`єктів лізингу на загальну суму 14 218 948, 76 грн. 
06.12.2023 АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку розірвав Договір фінансового лізингу, направивши відповідне повідомлення № 1/3-231101/41030 від 01.11.2023.
28.06.2024 об`єкти лізингу були повернуті Позивачем Відповідачу згідно з актами прийому-передачі. 
Ліквідатором Позивача було направлено на адресу Відповідача запити та претензії щодо повернення сплачених коштів (лізингових платежів), однак відповіді отримано не було, кошти не повернуто.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий господарський суд виходив з того, що положення частини другої статті 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі непередання у його власність товару. При цьому судом враховано, що договір лізингу, укладений між сторонами, не містить положень, які б надавали право лізингодавцю не повертати лізингоодержувачу саме ті кошти, які сплачені у якості відшкодування вартості об`єкту лізингу.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.
Предметом спору у цій справі є питання щодо стягнення з лізингодавця на користь лізингоодержувача лізингових платежів як частини відшкодування вартості об`єкта лізингу, у зв`язку з розірванням між ними договору фінансового лізингу.
Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначені у Законі України «Про фінансовий лізинг».
Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно з приписами статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відносини, що виникають у разі набуття права господарського відання на предмет договору лізингу, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин, що виникають у разі набуття права власності на предмет договору лізингу, крім права розпорядження предметом лізингу.
Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.
Згідно з частинами першою-другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.
Лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.
Частиною 2 ст. 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Таким чином, договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна в користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постановах від 26.04.2018 у справі № 911/3483/16, від 09.07.2018 у справі № 911/2449/17, від 21.02.2020 у справі № 910/10191/17.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 зазначила, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Частинами другою та четвертою статті 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов`язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати. Умови договорів щодо зобов`язання лізингоодержувача сплачувати лізингові платежі в повному обсязі до моменту розірвання договору не впливають на те, що у разі розірвання договору лізингу невнесена лізингоодержувачем у складі лізингових платежів покупна вартість об`єкту лізингу не підлягає стягненню (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.04.2018 у справі № 911/3483/16).
Оскільки договір лізингу є змішаним договором, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингоодержувачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Відповідно до положень частин першої-другої статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, – у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
За змістом та суттю умов договору лізингу та норм Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі, як відшкодування вартості предмету лізингу, є попередньою оплатою за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу.
Отже, у разі розірвання договору лізингу, одночасно розривається і договір купівлі-продажу, як складова частина змішаного договору лізингу, внаслідок чого зобов`язання сторін за договором купівлі-продажу, як складової частини договору лізингу, припиняються, а саме: у лізингодавця (продавця) - з поставки об`єкту лізингу (товару), у лізингоодержувача (покупця) - з оплати його вартості, тобто, з внесення попередньої оплати вартості об`єкту лізингу.
Подібних висновків щодо природи договору лізингу, лізингових платежів за ним та щодо наслідків його розірвання для сторін дійшов і Верховний Суд у постанові від 15.01.2021 по справі № 904/2357/20, зазначивши, що договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Лізингові платежі, сплачені позивачем як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмета купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність. У зв`язку з розірванням договорів та вилученням предметів лізингу на користь лізингодавця, такий обов`язок у відповідача відсутній.
Отже, наслідком розірвання договору є відсутність у лізингодавця обов`язку надати предмет лізингу у майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати його оплати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 зазначила, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.
На правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
Оскільки в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом право власності на передане в лізинг майно залишається за лізингодавцем, то наслідком припинення договору лізингу внаслідок відмови лізингодавця є відсутність у нього обов`язку надати предмет лізингу в майбутньому у власність лізингоодержувача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати вартості предмета лізингу.
Ураховуючи структуру та призначення лізингових платежів, ці платежі не є рівнозначними платі за користування, на відміну від орендної плати, позаяк містять в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу, і з моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно в лізингоодержувача припинилось зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.04.2024 у справі № 925/322/23 (925/875/23).
Колегія суддів наголошує, що умовами укладеного між сторонами договору фінансового лізингу від 20.08.2016 № 4С16073ЛИ не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу.
Враховуючи викладене, імперативну норму частини другої статті 693 ЦК України щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі непередання у власність товару (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.01.2021 у справі № 904/2357/20), яке (право) не залежить від причин та підстав, за яких продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не здійснив передачу товару у покупцю; та встановлені судами у цій справі обставини, зокрема щодо проаналізованих судами умов укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу, якими не передбачено, що у випадку розірвання договору за ініціативою лізингодавця лізинговий платіж буде вважатись платою за користування об`єктом лізингу або мати інше призначення, у тому числі вважатися відповідальністю за порушення умов договору лізингу, суд погоджується з висновками суду в оскаржуваному судовому рішенні про правомірне посилання позивача на положення частини другої статті 693 ЦК України як на підставу вимог до відповідача у спірних правовідносинах та щодо наявності підстав для повернення відповідачем заявленої до стягнення частини сплаченої позивачем покупної плати за надання об`єкта лізингу в майбутньому у власність позивачу.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 12.12.2023 у справі № 912/209/21 (912/1417/22), від 04.04.2024 у справі № 925/322/23(925/875/23), від 22.05.2024 у справі № 905/221/23 (905/917/23), від 12.06.2024 у справі № 907/257/23 (907/929/23), від 20.06.2024 у справі № 904/4871/22 (904/2141/23), від 10.09.2024 у справі № 920/692/23(910/8611/23), від 11.09.2024 у справах № 927/896/23 (910/7583/23), № 908/2212/23 (908/3143/23), від 24.09.2024 у справі № 916/803/23 (916/2849/23), від 14.04.2026 у справі № 925/233/23 (925/359/25) та інших.
Таким чином, на дату розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу банк має право вимагати лише сплату тих лізингових платежів, що є винагородою лізингодавця за отримане у лізинг майно, які за свою правовою суттю є елементом договору найму (оренди) (як складової частини змішаного договору фінансового лізингу), тобто орендна плата за користування (оренду) об`єктом лізингу.
В свою чергу, зобов`язання щодо сплати лізингових платежів у вигляді суми, яка відшкодовує вартість предмету лізингу, з моменту розірвання договору фінансового лізингу та повернення об`єктів лізингу припиняється.
Отже, судова колегія констатує, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про правомірність посилання позивача на положення частини другої статті 693 ЦК України, як на підставу повернення частини покупної плати за надання майна в майбутньому у власність позивачу.
За таких обставин, місцевий господарський суд ухвалив обґрунтоване рішення про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених лізингових платежів в рахунок вартості об`єкту лізингу за договором фінансового лізингу № 4С16073ЛИ від 20.08.2016 у розмірі 14 218 948, 76 грн.
Щодо аргументів апелянта про порушення судом норм про позовну давність та безпідставне застосування відповідно до пункту 7.9 Договору до вимог у спірних правовідносинах 15-річної позовної давності, оскільки за умовами згаданого пункту 7.9 Договору фінансового лізингу строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, винагороди, неустойки - пені, штрафів, інших платежів/витрат за договором встановлюється сторонами тривалістю 15 (п`ятнадцяти) років, колегія суддів відхиляє, оскільки за цим пунктом договору лізингу сторони договору не встановлювали обмежень щодо сторін договору, за вимогами яких можуть застосовуватися ці подовженні строки позовної давності. Тому строк позовної давності щодо вимог про стягнення лізингових платежів застосовується як до вимог лізингодавця про стягнення таких лізингових платежів, так і до вимог лізингоодержувача про стягнення цих лізингових платежів. Відтак, у даному випадку строк позовної давності не сплив.
Твердження скаржника про те, що судами попередніх інстанцій порушено обов`язок щодо здійснення аналізу умов договору та структури лізингових платежів та не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 та інших постановах Верховного Суду з цього приводу, відхиляється колегією суддів як такий, що не відповідає змісту оскаржуваних судових рішень. В зазначеній частині доводи скаржника по суті зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою доказів та встановленими обставинами справи.
Посилання апелянта на правові позиції, наведені у постанові Верховного Суду у справі № 924/977/22(924/531/25) за участю ТОВ «Транс Фуд Юкрейн», у якій Верховним судом було відмовлено у задоволенні позову, як застосовні до правовідносин у даній справі колегією суддів відхиляються. Аналіз зазначеного рішення свідчить про те, що відмова у задоволенні позовних вимог була зумовлена специфічними обставинами справи - наявністю заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами. Водночас у спірних правовідносинах між ТОВ «СТРАЙК ІНТЕРПРАЙЗ» та АТ КБ «ПриватБанк» зарахування зустрічних однорідних вимог не здійснювалося. З огляду на наведене, обставини наведеної справи та справи ТОВ «СТРАЙК ІНТЕРПРАЙЗ» не є тотожними. Таким чином, правові висновки, викладені у справі 924/977/22(924/531/25) за участю ТОВ «Транс Фуд Юкрейн» не можуть бути застосовані до даного спору та не впливають на правильність вирішення цієї справи.
Щодо посилання апелянта на комплексний Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025, колегія суддів зазначає наступне.
Чинне законодавство розрізняє:
- висновки експерта, залученого судом,
- висновки експерта, надані учасниками справи.
Законом від 03.10.2017 № 2147-VIII до ГПК України були внесені зміни, що виокремили експерта з питань права як самостійного учасника господарського процесу, а також закріпили норми, присвячені висновку експерта у галузі права.
Відповідно до статті 108 ГПК України учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права, зокрема, щодо змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі.
Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.
За змістом статті 109 ГПК України висновок експерта у галузі права не є доказом (попри те, що норми параграфу 7 включені до глави 5 «Докази та доказування» розділу І ГПК України), має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду.
Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
Таким чином, в силу приписів вказаних норм ГПК України Висновок експертів у галузі права не є самодостатньою підставою для відступлення від правових висновків Верховного Суду та не може перебирати на себе функцію тлумачення норм права при вирішенні спорів, а носить допоміжний (консультативний) характер.
Отже, судова колегія вважає, що Висновок експертів у галузі права від 14.03.2025, що поданий відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції, не спростовує обставин, які встановлені у ході розгляду цього спору, та доводів, викладених позивачем.
З урахуванням усього вищенаведеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, оскаржуване рішення відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 р. у цій справі, відсутні.
Згідно зі ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта.
З підстав наведеного та керуючись ст. ст. 123, 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 у справі № 908/3874/23 (908/2504/25) – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.11.2025 у справі № 908/3874/23 (908/2504/25) – залишити без змін.
Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повна постанова підписана 12.05.2026 року.

Головуючий суддя О.Ю. Соп`яненко

Суддя С.В. Мартинюк

Суддя Ю.В. Фещенко