Номер провадження: 22-ц/813/304/26 
Справа № 947/7516/23
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування позову зазначив, що нерухоме майно було придбано під час перебування у шлюбі, у сімейному законодавстві України діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Позивач зазначає, що загальна вартість нерухомого майна, що підлягає поділу між подружжям, становить 252 483,80 доларів США, отже кожному належить виділити майно на суму 126 241,90 доларів США. Крім того, позивач зазначає, що у січні 2023 року ОСОБА_1 без відома та за відсутності позивача, який з липня 2022 року перебуває поза межами України, відчужила автомобіль марки LEXUS модель СТ 200Н, рік випуску - 2016, який було придбано у спільну сумісну власність у 2018 році. Орієнтовна вартість автомобіля на час звернення до суду становить 16 840 доларів США, що еквівалентно 615 815,22 грн, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, що становить 8 420 доларів США (еквівалент 307 907,61 грн).
З урахуванням викладеного, просив суд визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на: об`єкт нерухомого майна: 2079513551101 - нежитлове приміщення 7/1 загальною площею 3,1 кв. м. в АДРЕСА_1 ; об`єкт нерухомого майна: 1936871051101 - квартиру АДРЕСА_2 ; об`єкт нерухомого майна: 2157570851101 - нежитлове приміщення № 11Н загальною площею 49,5 кв. м. в буд. АДРЕСА_3 , припинити право власності ОСОБА_1 (ідентифікаційний НОМЕР_1 ) на належну йому на праві власності 1/2 частину об`єкта нерухомого 961192851101 - квартири АДРЕСА_4 загальною площею 83.2 кв. м., визнати за ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 ) право приватної власності на: об`єкт нерухомого майна: 1183649251101 - машиномісце № НОМЕР_3 загальною площею 15,7 кв. м., за адресою: АДРЕСА_5 ; об`єкт нерухомого майна: 1191723951101 - нежитлове приміщення 4/5к загальною площею 5,3 кв. м. в буд. АДРЕСА_6 ; об`єкт нерухомого майна: 961192851101 - квартира АДРЕСА_4 загальною площею 83.2 кв. м. та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки LEXUS, модель СТ 200Н, рік випуску – 2016, VIN код ТЗ – НОМЕР_4 , в розмірі 76 947 гривень 65 коп.
02.05.2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Гуцол Р.І. подав заяву про уточнення предмета позову в якій погодився з тим, що квартира АДРЕСА_4 належить до спільної часткової власності, в якій визначені частки сторін у праві власності на даний об`єкт – по 1/2 частині за кожним і не відноситься до спільної сумісної власності, яка підлягає поділу між подружжям в порядку ст. ст. 69-71 СК України та ст. 372 ЦК України. позивач просив визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на:
машиномісце № НОМЕР_3 загальною площею 15,7 кв. м., за адресою: АДРЕСА_5 (вартість 25 000 доларів США); 
нежитлове приміщення АДРЕСА_7 (вартість 57 420 доларів США);
Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на: 
- нежитлове приміщення 7/1 загальною площею 3,1 кв. м. в АДРЕСА_1 (4 829,8 доларів США); 
- квартиру АДРЕСА_2 ; об`єкт нерухомого майна (67 150 доларів США)
- нежитлове приміщення 4/5к загальною площею 5,3 кв. м. в буд. АДРЕСА_6 (6 148 доларів США).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 різницю у вартості ідеальних часток 2 146,1 доларів США, що на 20.02.2023 року становить за офіційним курсом НБУ 78 479 грн 87 коп.)
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки LEXUS, модель СТ 200Н, рік випуску – 2016, VIN код ТЗ – НОМЕР_4 , в розмірі 307 907 гривень 61 коп. (т.1 а. с. 72-74).
22.05.2023 року до суду надійшла заява про залишення заяви про уточнення предмета позову без розгляду та втретє уточнивши свої вимоги про поділ майна, просив:
1. Визнати за ним в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на:
- нежитлове приміщення АДРЕСА_7 (вартість 57 420 доларів США).
2. Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на: 
- нежитлове приміщення 7/1 загальною площею 3,1 кв. м. в АДРЕСА_1 (4 829,8 доларів США); 
- нежитлове приміщення 4/5к загальною площею 5,3 кв. м. в буд. АДРЕСА_6 (6 148 доларів США);
- машиномісце № НОМЕР_3 загальною площею 15,7 кв. м., за адресою: АДРЕСА_5 (вартість 25 000 доларів США).
3. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 різницю у вартості ідеальних часток 10 721,1 доларів США, що на 20.02.2023 року становить за офіційним курсом НБУ 392 055,62 коп.).
4. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки LEXUS, модель СТ 200Н, рік випуску – 2016, VIN код НОМЕР_5 НОМЕР_4 , в розмірі 307 907 гривень 61 коп.
5. Виключити з переліку спільного майна подружжя квартиру АДРЕСА_2 ; об`єкт нерухомого майна (67 150 доларів США),що є об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_1 (т.1 а. с. 82-91).
26.06.2023 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування свого позову позивач за зустрічним позовом посилалася на те, що є наявні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя враховуючи обставини, що мають істотне значення, оскільки вона з дітьми проживає у квартирі загальною площею 83,2 кв. м., житловою площею 47,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_8 , право власності 29.06.2016 року зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_1 по 1/2 частині за кожним з подружжя (вартість визначено позивачем за первісним позовом у розмірі 91 936 доларів США), відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 з липня 2022 року виїхав за межі України, надав допомогу на народження дитини та обіцяв сплачувати на утримання дітей щомісячно 1 000 дол. США, але згодом заявив, що треба економити, так як коштів у нього немає.
У січні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Однак, відповідач ОСОБА_1 , який працює за кордоном на посаді старший механік, на суднах, що належать іноземному судновласнику SEASPAN CREW MANAGEMENT LTD, отримує чималу заробітну плату, не бажає приймати участі у належному матеріальному забезпеченні та вихованні дітей.
З урахуванням викладеного, відступаючи від засад рівності часток подружжя, беручи до уваги інтереси позивачки, яка окрім спірного майна іншого нерухомого майна немає та інтереси дітей, які проживають разом з ОСОБА_1 , вважає за правильне розподілити спільне майно подружжя наступним чином:
1. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ): квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ; нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . приміщення 7/1; нежитлове приміщення № 11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_10 ; машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ; заробітну плату ОСОБА_1 за період з липня 2022 року до подання позову про поділ майна подружжя у розмірі 49 982,01 доларів США, що становить 1 827 342,29 грн (за курсом НБУ 1 дол. США = 3 6,56 грн). 
2. Поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 : 
- припинити право спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на нежитлове приміщення № 11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;
- припинити право спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к;
- припинити право спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 .;
- припинити право спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ;
- припинити право спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . приміщення 7/1.
3. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 1/2 частину заробітної плати у розмірі 913 671,14 грн (еквівалент 24 991 дол. США). 
4. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 1/2 частину витрат на утримання квартири у розмірі 13 105,90 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ):
- квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ;
- нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. ., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 ;
- нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;
- нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к;
- машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ;
Поділено майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 :
- припинено право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;
- припинено право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к;
- припинено право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ; 
- припинено право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 ((РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ;
- припинено право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 ((РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 .
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 1/2 частину витрат на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_8 , за період з липня 2022 року по травень 2023 року включно у розмірі 13 105,90 грн.
В решті зустрічного позову – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави України суму судового збору у розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) грн 00 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким первісні позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Таким чином рішення суду оскаржено в частині вирішення судом вимог за основним позовом та в частині задоволення вимог за зустрічним позовом. В частині відмови у решті вимог за зустрічним позовом рішення суду не оскаржено і тому в апеляційному порядку не переглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.
Відмовляючи у задоволенні основного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнаючи спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_1 :
- квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ;
- нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 ;
- нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;
- нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к;
- машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ;
Здійснюючи поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 :
- припиняючи право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;
- припиняючи право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к;
- припиняючи право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 право власності на машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ; 
- припиняючи право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ;
- припиняючи право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 ((РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 ;
стягуючи з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 1/2 частину витрат на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_8 , за період з липня 2022 року по травень 2023 року включно у розмірі 13 105,90 грн;
відмовляючи у решті зустрічного позову ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
суд першої інстанції виходив з того, що квартира загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ; нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 ; нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к; машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 придбано під час спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі.
При цьому відчуження ОСОБА_1 автомобілю LEXUS, модель СТ 200Н, рік випуску – 2016 відбулося зі згоди ОСОБА_1 , який видав ОСОБА_1 нотаріально довіреність з відповідними повноваженнями і тому вартість даного відчуженого автомобіля не врахована судом при поділі спільного майна.
Також, суд вважав недоведеними вимоги ОСОБА_1 про те, що квартира загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 придбана ним за особисті кошти або набута ним в дар від його батька;
Здійснюючи поділ спільного майна подружжя та виділяючи ОСОБА_1 на праві власності в порядку поділу спільного майна подружжя нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к; машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 будучи власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , постійно фактично проживає у даній квартирі з дітьми, є доцільним виділення у власність ОСОБА_1 нежитлового приміщення 4/5к за адресою: АДРЕСА_6 , яке знаходиться у цьому ж будинку та розташоване поруч машиномісце ( АДРЕСА_12 коорп.2), яке позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 з дітьми використовує для власних потреб.
Виділяючи ОСОБА_1 на праві власності в порядку поділу спільного майна подружжя квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 та нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 , суд першої інстанції виходив з доцільності виділення саме цього майна, яке розташовано в одному ів тому самому будинку по АДРЕСА_13 , оскільки інше майно, яке підлягало поділу - 2 нежитлові приміщення та машиномісце розташовані поруч та в тому ж будинку АДРЕСА_6 , де знаходиться квартира АДРЕСА_14 , в якій фактично проживає ОСОБА_1 з дітьми і якій належить 1/2 частина в цій кватирі, яка не є предметом поділу, оскільки обидві сторони погодились, що дана квартира належить їм на праві спільної часткової власності (по частині за кожним і не є об`єктом спільної сумісної власності, який підлягає поділу).
При цьому суд зауважив, що сторони із клопотанням про призначення товарознавчої експертизи не зверталися, відповідних експертних висновків щодо вартості майна суду не надано для можливості рівно та належно розділити спільне майно подружжя, а тому поділ спільного майна подружжя у спосіб визначений судом, є правильним та відповідає часткам подружжям.
Також, суд зазначив, що оскільки спірне майно зазначене сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, що підтверджується доказами з матеріалів справи то таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, а підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України немає.
Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 13 105,90 грн, як 1/2 частину вартості сплачених ОСОБА_1 грошових коштів на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_8 за період з липня 2022 року по травень 2023 року: за липень 2022 року, суд виходив з доведеності ОСОБА_1 понесених витрат за липень 2022 року - 2 389,80 грн, за серпень 2022 року - 2 423,36 грн, за вересень 2022 року - 2 670,82 грн, за жовтень 2022 року - 2 428,74 грн, за листопад 2022 року - 2 723,15 грн, за грудень 2022 року - 3 000 грн, за січень 2023 року - 948,03 грн, за лютий 2023 року - 2 077,83 грн, за березень 2023 року - 2 323,63 грн, за квітень 2023 року - 2 666,45 грн, за травень 2023 року - 2 560 грн, всього на загальну суму 26 211,81 грн, суд виходив з доведеності цих вимог належними документальними доказами (копіями квитанцій про сплату) та їх обґрунтованості тим, що дана квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності – по частині за кожним, а відтак і наявності обов`язку у кожного із співвласників на утримання квартири відповідно їх часткам у праві власності. 
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції в цілому погоджується, однак звертає увагу на наступне.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що 17.12.2011 року зареєстрували шлюб про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 88.
Під час перебування у шлюбі сторони набули наступне майно:
- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1183649251101 - 22 лютого 2017 року зареєстровано право власності за ОСОБА_3 . Об`єкт нерухомості - машиномісце № НОМЕР_3 загальною площею 15,7 кв. м., за адресою: АДРЕСА_5 ; 
- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2079513551101 - 08 травня 2020 року зареєстровано право власності за ОСОБА_3 . Об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення 7/1 загальною площею 3,1 кв. м. в АДРЕСА_1 ;
- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2157570851101 - 26 січня 2022 року зареєстровано право власності за ОСОБА_4 . Об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення АДРЕСА_7 ;
- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1936871051101 - 10 жовтня 2019 року зареєстровано право власності за ОСОБА_4 . Об`єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_2 ;
- реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1191723951101 - 06 березня 2017 року зареєстровано право власності за ОСОБА_4 . Об`єкт нерухомості - нежитлове приміщення 4/5к загальною площею 5,3 кв. м. в буд. АДРЕСА_6 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 961192851101 - 29 червня 2016 року зареєстровано право власності на 1/2 частку за ОСОБА_3 та на 1/2 частку за ОСОБА_4 . Об`єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_4 загальною площею 83.2 кв. м.
У січні 2023 року ОСОБА_1 здійснилося відчуження автомобіля марки LEXUS, модель СТ 200Н, рік випуску - 2016, який було придбано у спільну сумісну власність у 2018 році.
На думку позивача за первісним позовом, у січні 2023 року ОСОБА_1 відчужила автомобіль марки LEXUS, модель СТ 200Н, рік випуску - 2016, який було придбано у спільну сумісну власність у 2018 році. Орієнтовна вартість автомобіля на час звернення до суду становить 16 840 доларіви США, що еквівалентно 615 815,22 грн, а тому він має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, що становить 8 420 доларів США(еквівалент 307 907,61 грн).
Як було встановлено судом та підтверджено у судовому засіданні, належний сторонам у справі автомобіль марки LEXUS, модель СТ 200Н, рік випуску - 2016, перереєстровано 10.01.2023 року на батька відповідача ОСОБА_1 , за згодою позивача ОСОБА_1 .
Так, 28.04.2021 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність з правом передоручення повноважень, терміном на три роки, на право, у тому числі, вчиняти від його імені правочини щодо розпорядження всім його майном, зокрема укладати договори купівлі-продажу.
Крім того:
- 31.07.2023 року на адресу суду від Головного управлення ПФУ в Одеській області надійшли відомості про доходи на ім`я застрахованої особи: ОСОБА_5 .
- 03.08.2023 року на адресу суду від TOB «Унівіс ЛТД» надійшли відомості щодо сприяння в працевлаштуванні відповідача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_15 , за період з 01.07.2022 року по теперішній час та копії договорів про надання послуг по сприянню в працевлаштуванні, контрактів про працевлаштування та довідок про плавання, інформацію щодо доходу (заробітку), зокрема відомості про базову ставку, понаднормові, відпускні та інші доплати і компенсації.
- 07.08.2023 року на адресу суду від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надійшли належним чином засвідчені копії документів з реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_9 , а саме: копії всіх документів, що були надані заявником та стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 49164678 від 15.10. 2019 року, відповідно до якого вирішено провести державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_16 , за ОСОБА_1 .
- 07.08.2023 року на адресу суду від Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» надійшли відомості про наявність, стан банківських рахунків та виписки руху коштів за цими рахунками, із зазначенням платника та описом операцій, за період з 01.07.2022 року по теперішній час на ім`я: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_17 .
- 07.08.2023 року на адресу суду від Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» надійшли відомості про наявність, стан банківських рахунків та виписки руху коштів за цими рахунками, із зазначенням платника та описом операцій, за період з 01.07.2022 року по теперішній час на ім`я: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_15 .
Колегія суддів виходить з наступного.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, яке існує на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання такого майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині) належить квартира АДРЕСА_4 .
У даній квартирі фактично проживає ОСОБА_1 разом із дітьми народженими від шлюбу з ОСОБА_1 .
Така квартира не є об`єктом поділу, як спільне майно подружжя, що вбачається з позиції обох подружжя, яка збігається в оцінці даної квартири, як об`єкту спільної часткової власності.
Таким чином об`єктом поділу і предметом спору виступають 5 об`єктів нерухомості, зокрема:
- квартири загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ;
- нежитлового приміщення загальною площею 3,1 кв. ., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 ;
- нежитлового приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;
- нежитлового приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к;
- машиномісця № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 .
При цьому ОСОБА_1 вважає, що квартира загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 та нежитлове приміщення 7/1 загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване в будинку за цією ж адресою не є об`єктом спільної сумісної власності, який підлягає поділу між подружжям і просить визнати за ним право особистої приватної власності на вказане майно, а решту майна – поділити, як спільне майно, яке набуто у шлюбі, виходячи з загальної вартості майна, яке підлягає поділу - 252 483,80 доларів США та рівності часток подружжя у цьому майні, що становить в грошову вигляді - 126 241,90 доларів США за кожним за запропонованим ним варіантом, визнавши за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на:
- квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ;
- нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. ., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 ;
- нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .
визнавши за ОСОБА_1  право одноособової приватної власності на:
- нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к;
- машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 .
- квартиру АДРЕСА_4 .
Також, Керничний просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля LEXUS модель СТ 200Н, рік випуску – 2016 у сумі 76 947,65 грн.
Колегія суддів звертає увагу на невідповідність змісту вимог, які ОСОБА_1 просить задовольнити в процесі розгляду його апеляційної скарги та апеляційного перегляду оскарженого ним рішення Київського райсуду м. Одеси від 23.01.2024 року позовним вимогам, які ним заявлені в суді першої інстанції у справі, яка переглядається. 
Так, скаржник заперечуючи проти варіанту поділу спільного майна подружжя, який визначений судом першої інстанції, вказує, що суд не врахував, що ОСОБА_1 відмовився від своєї 1/2 частки у квартирі АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 і залишив дану вимогу взагалі без уваги, а здійснюючи розподіл інших об`єктів нерухомого майна, виділив у власність ОСОБА_1 під видом поділу те майно, яке не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відноситься до особистої приватної власності ОСОБА_1 (квартира загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ), а решту нерухомого майна, яке дійсно є спільною сумісною власністю подружжя розподілив порушивши принцип рівності сторін на майно та виділив ОСОБА_1 лише нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , приміщення 7/1 вартістю 39 000 грн, в той час, як ОСОБА_1 виділив решту нерухомого майна 1) нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ; 2) нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к; 3) машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ;
Проте, як вбачається зі змісту всіх трьох процесуальних документів, які подав до суду першої інстанції ОСОБА_1 – позовної заяви та двічі поданих уточнень до позову, вбачається, що ОСОБА_1 у первісній позовній заяві включив квартиру АДРЕСА_4 до об`єктів спільного сумісного майна подружжя, які підлягають поділу, а потім в уточненому позові просив виключити таку квартиру з поділу вказавши, що ця квартира є об`єктом спільної часткової власності, оскільки частки подружжя (по 1/2 частині) є визначеними у правоставлюючому документі та у державному реєстрі речових прав. 
При таких обставинах, квартира АДРЕСА_4 не була предметом розгляду позовної заяви про поділ спільного сумісного майна подружжя та не була предметом розгляду вимоги про визнання на цю квартиру за ОСОБА_1 право одноособової приватної власності.
Тому обґрунтування наведені ОСОБА_1 у поданій ним апеляційній скарзі в цій частині є неспроможними.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України).
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стверджує, що квартира загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 є його одноособовою приватною власністю, посилаючись на те, що його батьком йому було подаровано право вимоги за договором від 01.01.2016 року шляхом проведення заміни пайовика у договорі на безоплатній основі.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а в разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції правильно вказав, що ОСОБА_1 не доведено, що однокімнатна квартира АДРЕСА_16 є його особистою приватною власністю, оскільки не вбачається, що за договором від 01 липня 2016 року № 2/27-КР шляхом проведення заміни сторони (пайовика) його батьком було подаровано право вимоги у договорі на безоплатній основі.
У постанові Верховного Суду від 30 липня 2025 року у справі № 344/3988/22 зазначено, що у разі відсутності в договорі доручення прямої вказівки на його безоплатність або законодавчого закріплення безоплатності для певного виду договору доручення такий договір вважається відплатним. Якщо сторони не визначили розміру плати повіреного, він визначається з урахуванням того інструментарію (спосіб визначення плати), що міститься в ч. 4 ст. 632 та ч. 2 ст. 1002 ЦК України.
У справі, яка переглядається, за відсутності вказівки про безоплатність, договір за своєю суттю вважається відплатним (згідно зі статтею 632 Цивільного кодексу України). Відповідно до базових норм Цивільного кодексу України про заміну сторони у зобов`язанні, якщо сторони не домовилися про інше, новий учасник зобов`язаний виконувати фінансові чи майнові умови, передбачені первинним договором.
Крім того, квартира, набута за договором про заміну сторони в асоційованому членстві (зокрема у споживчому кооперативі) під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Це означає, що чоловік та дружина мають рівні права на це житло, незалежно від того, на кого з них оформлено договір або хто вніс за нього кошти.
Сам по собі факт того, що частина коштів до заміни сторони в асоційованому членстві на ОСОБА_1 була виплачена коли пайовиком був його батько ОСОБА_5 не змінює правильність висновку районного суду про те, що дана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_1 не спростовано, що набуття ним права власності на спірну квартиру не було пов`язано з інтересами сім`ї, а батьком ОСОБА_1 ОСОБА_5 з цього приводу ніяких вимог про недійсність додаткової угоди № 2 від 19.01.2019 року про заміну Сторони у Договорі асоційованого членства, у встановленому законом порядку, не заявлено.
До того ж ОСОБА_6 у відповідності до п. 3 Додаткової угоди втратив усі права та обов`язки по Договору, що правильно всинвано судом, як безпідставність твердження ОСОБА_1 про внесення батьком ОСОБА_1 ОСОБА_5 коштів після укладення Додаткової угоди.
Окремо колегія суддів звертає увагу і на те, що в одній із редакцій позовної заяви ОСОБА_1 сам просив включити квартиру АДРЕСА_16 в поділ спільного сумісного майна подружжя і виділити її в порядку поділу майна подружжя на праві власності ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 73 зворот).
Враховуючи наведене та приймаючи до уваги встановлені обставини справи, суд першої інстанції правильно вважав, що однокімнатна квартира АДРЕСА_16 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який підлягає поділу.
Як вже зазначалось, здійснюючи поділ спільного сумісного майна подружжя, суд врахував, що ОСОБА_1 перебуває з липня 2022 року за межами України, а ОСОБА_1 будучи власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , постійно фактично проживає у даній квартирі з їх спільними дітьми.
Тому висновок суду першої інстанції про доцільність виділення у власність ОСОБА_1 нежитлового приміщення 4/5к за адресою: АДРЕСА_6 , яке знаходиться у цьому ж будинку, а також розташованих поруч з місцем проживання ОСОБА_1 нежитлового приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 і використовується ОСОБА_1 , яка за фахом є психологом, для розміщення психологічного центру «Душа та тіло» та машиномісця ( АДРЕСА_12 коорп. 2), яке позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 з дітьми використовує для власних потреб – відповідає встановленим у справі обставинам та є обґрунтованим і справедливим.
Решту нерухомого майна - квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 та нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 було виділено в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя у власність ОСОБА_1 . 
Поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб визначений судом з огляду на встановлені у справі обставини та враховуючи, що сторони із клопотанням про призначення товарознавчої експертизи не зверталися, відповідних експертних висновків щодо вартості майна не подавали, є правильним та відповідає часткам подружжям.
Крім того, колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції про відмову у вимогах ОСОБА_1 про стягнення на його користь компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу автомобілб LEXUS, модель СТ 200Н, рік випуску – 2016.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
У випадку, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується під час поділу.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 серпня 2025 року у справі № 242/812/23 (провадження № 61-10609св24).
Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.
Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.
Згода одного з подружжя на вчинення другим із подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.
Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23).
Встановивши, що ОСОБА_1 здійснила відчуження спірного автомобіля зі згоди ОСОБА_1 , яка оформлена нотаріально посвідченою довіреністю, строк дії якої на час здійснення відповідного правочину з відчуження спірного автомобіля не сплив, а сама ОСОБА_1 за умовами довіреності не була обмежена у праві переоформленні автомобіля на свого батька і ця довіреність не була відкликана або анульована ОСОБА_1 , дійшов до правильного висновку про відстуність підстав вважати, що ОСОБА_1 діяла як без згоди іншого подружжя – ОСОБА_1 , так і всупереч інтересів сім`ї.
Крім того, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 13 105,90 грн, як 1/2 частину вартості сплачених ОСОБА_1 грошових коштів на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_8 за період з липня 2022 року по травень 2023 року на загальну суму 26 211,81 грн, оскільки ОСОБА_1 є власником 1/2 частини на праві спільної часткової власності і як власник має нести витрати на утримання квартири у розмірі пропорційній його частки у праві власності. Оскільки ОСОБА_1 документально довела понесені нею витрати на утримання квартири в якій їй та ОСОБА_1 належить по 1/2 частині у праві власності, вона має право на відшкодування понесених витрат з іншого співвласника у розмірі пропорційному його частці.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу на таке.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відпові-дає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспо-рення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Питання ефективності такого способу захисту порушеного права, як визнання певного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, вже перебувало на вирішенні Великої Палати Верховного Суду, а саме у справі № 523/14489/15.
У постанові від 23 січня 2024 року, ухваленій у вказаній справі, Велика Палата Верхов-ного Суду зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.
Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рі-шення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
З огляду на викладене вимога позову, заявлена в цій справі, про визнання невведеного в експлуатацію будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволенню не підля-гає як така, що не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права пози-вачки.
Така вимога складає підставу (а не предмет) позову про поділ майна подружжя і не пот-ребує окремого артикулювання в позовній заяві.
Ефективним способом захисту прав при припиненні режиму спільної власності є пред`явлення позову про поділ майна подружжя. Саме по собі рішення про поділ спільного майна вказує на припинення права спільної сумісної власності на нього та переведення у статус приватної власності кожного з подружжя.
Тому вирішення вимоги про поділ майна має наслідком припинення режиму спільної власності і окремого зазначення про припинення такого режиму у рішенні суду не має потреби.
Враховуючи наведене, з метою впорядкування рішення суду до практики Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а резолютивну частину наступним чином: 
«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задовольнити частково.
Поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 та виділити на праві власності:
- ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;
- ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к;
- ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ; 
- ОСОБА_1 ((РНОКПП НОМЕР_1 ) квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ;
- ОСОБА_1 ((РНОКПП НОМЕР_1 ) нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 .
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 1/2 частину витрат на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_8 , за період з липня 2022 року по травень 2023 року включно у розмірі 13 105,90 грн.
В решті вимог за основним та зустрічним позовом – відмовити».
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 січня 2024 року – змінити.
Мотивувальну частину викласти в редакції цієї постанови.
Резолютивну частину рішення викласти наступним чином:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задовольнити частково.
Поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_1 та виділити на праві власності:
- ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) нежитлове приміщення №11Н, загальною площею 49,5 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 ;
- ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) нежитлове приміщення загальною площею 5,3 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_6 , приміщення 4/5к;
- ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) машиномісце № НОМЕР_3 , загальною площею 15,7 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ; 
- ОСОБА_1 ((РНОКПП НОМЕР_1 ) квартиру загальною площею 43,1 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 ;
- ОСОБА_1 ((РНОКПП НОМЕР_1 ) нежитлове приміщення загальною площею 3,1 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_11 .
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 1/2 частину витрат на утримання квартири за адресою: АДРЕСА_8 , за період з липня 2022 року по травень 2023 року включно у розмірі 13 105,90 грн.
В решті вимог за основним та зустрічним позовом – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 24.06.2026 року.

Головуючий         О.М. Таварткіладзе

Судді:         Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова