Справа № 953/3530/26
н/п 2-а/953/103/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 квітня 2026 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Дяченка О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Засєєвої С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського районного суду м. Харкова адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6851588 від 17.03.2026,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог:
Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить скасувати постанову серії ЕНА № 6851588 від 17.03.2026, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, та стягнути судові витрати.
Позов обґрунтовано тим, що згідно з постановою серії ЕНА № ЕНА № 6851588 від 17.03.2026, о 12 год 05 хв ОСОБА_1 , перебуваючи по вул. Шмідта у селищі Сахновщина, Берестинського району Харківської області, керував транспортним засобом Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який не мав при собі (не пред`явив для перевірки) реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив п.2.1.б ПДР України
Вважає постанова є незаконною та підлягає скасуванню з підстав:
- відсутності складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП;
- процедурні порушення зупинки транспортного засобу, яким керував водій ОСОБА_1 ;
Стислий виклад заперечень відповідача.
Позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 17.03.2026 керуючи транспортним засобом, не мав свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. 
Згідно відеозаписів з портативного відеореєстратора поліцейського вбачається, що 17.03.2026 о 12:11 поліцейськими було зупинено Позивача, який керував ТЗ Mitsubishi Outlaner НОМЕР_1 . 
Поліцейський повідомив, що згідно підпункту 3 пункту 1 статті 35 Закону України «Про Національну поліції», зупинення транспортного засобу було здійснено на підставі наявності інформації, що свідчить про причетність водія до вчинення адміністративного правопорушення. 
Далі поліцейські в порядку ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» вимагають у Позивача особисті документи, в тому числі посвідчення водія відповідної категорії та страховий поліс. Позивач в свою чергу надав посвідчення водія, однак щодо свідоцтва про реєстрацію ТЗ Позивач самостійно та добровільно повідомляє поліцейським, що фізичної картки свідоцтва він при собі не має, а в застосунку «ДІЯ» Позивач електронного документу не має, так як ТЗ зареєстрований не на нього. 
Позивач здійснює телефонний дзвінок та просить невідому особу надіслати фотографію свідоцтва про реєстрацію ТЗ, після чого показує фотографію (скріншот) із застосунку «ДІЯ». 
Поліцейськими повідомлено, що пред`явлення водієм фотографій (скріншотів) необхідних документів (посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію ТЗ), суперечить п.2.1.Б Правил дорожнього руху.
Поліцейським було повідомлено Позивачу, що буде розпочато розгляд справи та в подальшому буде складено постанову за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП. 
Поліцейськими було в повному обсязі дотримано всі вимоги щодо розгляду справи. 
З відео вбачається, що поліцейським було зачитано та роз`яснено права та обов`язки Позивача, передбачені законодавством, у тому числі право на користування правовою допомогою адвоката, перекладача та інші права та обов`язки. Крім того, Позивачу були роз`яснені процесуальні права, передбачені ст. 268 КУпАП, та порядок оскарження постанови відповідно до ст. 289 КУпАП, про що свідчить його особистий підпис у відповідних розділах оскаржуваної постанови, а також вручено копію постанови останньому, про що також мається підпис. 
Позивачу було також повідомлено, що події фіксуються на відеозапис за допомогою портативного відеореєстратора поліцейського та в подальшому будуть додані до матеріалів справи. 
Згідно зі ст.16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб. 
Свідоцтво про реєстрацію ТЗ входить до комплексу обов`язкових документів, які дають право керування транспортним засобом на рівні з посвідченням водія та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції № 1395 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 126 КУпАП без складання відповідного протоколу. 
Отже, інспектором в порядку передбаченому статтями 276, 278 Кодексу України про адміністративні правопорушення після виявлення адміністративного правопорушення, розпочав розгляд справи про адміністративне правопорушення, при цьому, роз`яснив права та обов`язки особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і які передбачені статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та строк оскарження постанови відповідно до статті 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про що свідчить власноручний підпис Позивача у вказаній постанові. 
У відповідності до пункту 5 Розділу IV цієї ж Інструкції, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.
З аналізу даних положень законодавства вбачається, що уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення згідно передбаченої законом форми, де зазначаються всі необхідні відомості, після чого вона підлягає підпису особою, щодо якої розглядається справа про адміністративне правопорушення. 
Окрім того, відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП, настає в разі керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб та тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
В ході розгляду справи, позивачем не було пред`явлено у паперовому вигляді свідоцтво про реєстрацію ТЗ або електронний документ із застосунку «ДІЯ». 
Таким чином, відповідно до вищевказаних вимог чинного законодавства, поліцейський, розглянувши справу у відповідності до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на підставі статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, пункту 2 розділу III Інструкції та з урахуванням частини 2 статті 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, керуючись статтею 284 КУпАП виніс постанову серії ЕНА № 6851588 від 17.03.2026 року за частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосував до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.
Процесуальні дії у справі
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.03.2026 провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін.
30.03.2026 представника позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі.
31.03.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позов та клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги 
В судові засіданні, які призначалася на 31.03.2026 та 28.04.2026 учасники справи не з`явилися, про дату, час і місце судових засідань були повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. В матеріалах справи наявні докази їх належного повідомлення.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень ст. 268 КАС України, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 17.03.2026 поліцейським відділення поліції №1 (с-ще Сахновщина) Берестинського РВП ГУНП в Харківській області ДПП сержант поліції Левченко М.В. винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення, а саме штрафу у розмірі 425 грн.
Підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що 17.03.2026, о 12 год 05 хв водій ОСОБА_1 , перебуваючи по вул. Шмідта у селищі Сахновщина, Берестинського району Харківської області, керував транспортним засобом Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , при перевірці документів не пред`явив реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив п. 2.1.б ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Вважаючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Положеннями ч. 1 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
В силу положень ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (ч.1-3, 5-6 ст.121, ст.121-1, 121-2, ч.1-3 ст.122, ч.1 ст.123, ст.ст.124-1-126,) тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до п. 4 р. І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07.11.2015 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.11.2015 за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127,статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30.06.1993 №3353-XII "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (зі змінами та доповненнями).
Відповідно до п.1.1. Правил дорожнього руху визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно з ч. 5 ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Згідно із ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Із оскаржуваної постанови слідує, що позивач порушив ч.1 ст.126 КУпАП, яка передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").
За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9).
У розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.
Так, зокрема, відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
За приписами п. 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.
Аналогічні положення закріплені законодавцем також у ст. 16 Закону України "Про дорожній рух" 3353-XII, а саме: водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Виходячи з наведених вище правових норм, суд зазначає, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у п.2.1 ПДР України документів, кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
А саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст. 16 Закону України "Про дорожній рух").
Норма ч. 1 ст. 126 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка") у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вказана норма є імперативною та встановлює відповідальність за відсутність при собі або не пред`явлення для перевірки відповідних документів, а відтак, є самостійним складом адміністративного правопорушення.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 в адміністративній справі №127/19283/17, притягнення позивача до відповідальності та накладення стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП є обґрунтованим, навіть коли факт невиконання вимог ПДР України не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Судом встановлено, що позивач не заперечує факт керування ним транспортним засобом за обставин, про які йдеться, та непред`явлення ним під час зупинки на вимогу поліцейського посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
Разом з цим позивач зазначає, що вважає відповідну вимогу поліцейського незаконною, оскільки останній не мав передбачених законодавством підстав для зупинки його транспортного засобу. Наголошує, що жодного порушення ПДР України він не вчиняв. 
Надаючи оцінку доводам позивача, суд зазначає таке.
Судом досліджено відеозаписи з портативного відеореєстратора поліцейського, з якого вбачається, що 17.03.2026 о 12:11 поліцейськими було зупинено позивача, який керував ТЗ Mitsubishi Outlaner НОМЕР_1 . Поліцейський повідомив, що згідно підпункту 3 пункту 1 статті 35 Закону України «Про Національну поліції», зупинення транспортного засобу було здійснено на підставі наявності інформації, що свідчить про причетність водія до вчинення адміністративного правопорушення. Далі поліцейські в порядку ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» вимагають у позивача особисті документи, в тому числі посвідчення водія відповідної категорії та свідоцтво про реєстрацію ТЗ. Позивач в свою чергу пред`явив посвідчення водія в застосунку «ДІЯ», однак щодо свідоцтва про реєстрацію ТЗ Позивач самостійно та добровільно повідомляє поліцейським, що свідоцтва він при собі не має, а в застосунку «ДІЯ» позивач електронного документу теж не має, так як ТЗ зареєстрований не на нього.
Суд виснує, що вказані відеозаписи надають можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку осіб, які приймали участь у складанні (прийнятті) уповноваженою особою відповідно рішення (постанови), отримані у встановленому законом порядку і здійснені працівником поліції за допомогою наявних в нього технічних засобів, а тому є належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Окрім того, слід зауважити, що правовий аналіз норм Правил дорожнього руху, а саме незгода водія із причинами зупинки або ненадання працівниками поліції доказів вчинення правопорушення, не звільняє водія обов`язку на вимогу працівників поліції виконати вимоги Правил дорожнього руху
Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
В оскаржуваній постанові інспектор патрульної поліції зазначив, що додатками до неї є відео з бодікамери 113003047/1, отже, певним чином зазначено технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис доказ вчинення адміністративного правопорушення.
На підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП відповідачем до відзиву фрагменти відеозапису з місця події.
Як вбачається з наявного відеозапису, поліцейським було зупинено автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та повідомлено, що зупинення транспортного засобу було здійснено на підставі наявності інформації, що свідчить про причетність водія до вчинення можливого адміністративного правопорушення, та встановлено, що у водія відсутнє реєстраційне посвідчення на транспортний засіб (останній визнає це факт на відеозаписі).
Суд зазначає, що встановлення працівниками поліції відсутності реєстраційного посвідчення на транспортний засіб у ОСОБА_1  не перебуває у причинному зв`язку щодо обґрунтованості підстав зупинки транспортного засобу.
Крім цього, суд враховує, що 24.02.2022 Президент України ухвалив Указ № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", який затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, згідно з яким воєнний стан запроваджується з 5:30 24.02.2022 строком на 30 діб. Надалі воєнний стан неодноразово продовжувався і триває до цього часу.
Воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану").
Відповідно до п. ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.
Суд враховує, що Харківська область знаходиться у безпосередній близькості до зони бойових дій, а тому запровадження певних заходів під час дії правового режиму воєнного стану є законним та таким, що переслідує легітимну мету (національна безпека). А тому доводи, щодо безпідставної зупинки транспортного засобу визнаються необґрунтованими, оскільки запровадження певних обмежувальних заходів, таких як зупинення автомобіля у безпосередній близькості до зони бойових дій є законним і таким, що переслідує легітимну мету.
Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що у поліцейського не було підстав для зупинки транспортного засобу, яким керував позивач, спростовуються матеріалами справи.
Також з дослідженого відеозапису судом встановлено, що на вимогу поліцейського пред`явити реєстраційне посвідчення на транспортний засіб, у порушення вимог 2.1. «б» ПДР України, позивач реєстраційне посвідчення на транспортний засіб не пред`явив, через його відсутність.
Інші доводи і заперечення сторін означених висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення та винесенні оскаржуваної постанови суттєвих порушень з боку відповідача щодо порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та оформлення постанови, які б могли бути підставою для скасування постанови, не спостерігається, інспектором вчинені всі необхідні дії, які передбачені нормами КУпАП та Закону України «Про національну поліцію» при виявленні адміністративного правопорушення та притягнення особи до відповідальності, що вбачається на наданого відповідачем відеозапису та змісту оскаржуваної постанови.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Враховуючи наведене, при притягненні особи до відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП слід довести, що особа керувала транспортним засобом та не мала при собі або не пред`явила поліцейському на його вимогу для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб.
Суд акцентує увагу на тому, що сам позивач не заперечує того, що не пред`явив на місці зупинки транспортного засобу на вимогу поліцейського та під час розгляду справи про адміністративне правопорушення реєстраційного документа на транспортний засіб.
Таким чином, позивачем не дотримано вказаних вимог законодавства, що свідчить про наявність підстав для притягнення останнього до адміністративної відповідальності.
Відповідачем доведено правомірність своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, в той час, як позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки сама незгода з інкримінованим правопорушенням не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.
За встановлених у справі обставин, суд вважає, що оскаржувана постанова винесена відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені КУпАП, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, зміст постанови відповідає вимогам ст. ст. 283-284 КУпАП, а адміністративне стягнення накладено в межах санкції вказаної статті, отже підстави для задоволення позову відсутні.
У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються, у відповідності до приписів ст. 134, 139 КАС України.
Керуючись статтями 19, 72-77, 241-246, 257, 262, 268-272, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6851588 від 17.03.2026,- відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Другого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його складення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Відомості учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Головне управління Національної поліції в Харківській області, код ЄДРПОУ 40108599, місцезнаходження: 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, буд. 13.
Повне судове рішення складено та підписано 28.04.2026.

Суддя          О.М. Дяченко