ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
30.10.2025	Справа № 910/707/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Шмиги В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/707/25
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг»
про стягнення 419521,90 грн
Представники учасників справи:
від позивача: Костюченко О.В.;
від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» (далі - відповідач) про стягнення 419521,90 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 від 01.01.2024 не у повному обсязі здійснив платежі, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг по орендній платі у розмірі 137600,00 грн, борг по компенсаційним витратам у розмірі 15647,50 грн, пеню у розмірі 16272,42 грн та штраф у розмірі 250001,98 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/707/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті.
03.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» надійшла заява про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву.
Також, 03.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшли заперечення на заяву про продовження процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву.
10.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказав, що вимоги позивача визнає лише в частині сплати 3988,00 грн, а у іншій частині відповідач вважає вимоги позову необґрунтованими та просить у їх задоволенні відмовити, з огляду на те, що з 25.03.2024 року відповідач не займав орендованого приміщення про що повідомив директора ТОВ «БЦ «Подол» у особистій розмові, а ключі від орендованого приміщення передав (повернув) службі охорони. Відповідач наголосив, що позивач діяв недобросовісно, навмисно уникав юридичного оформлення припинення оренди, продовжував нараховувати платежі, не відповідав на листи та пропозиції відповідача, навмисно збільшував заборгованість відповідача з наміром стягнути її у судовому порядку. Окрім того, відповідач зауважив на безумовному праві за умовами укладеного договору в односторонньому порядку розірвати договір оренди, а ризики пов`язані з неточністю умов договору слід покладати на позивача, як особу, що підготувала проект спірного договору оренди.
Крім того, відповідач у поданому відзиві просив поновити строк на подання заперечень щодо розгляду справи № 910/707/25 у спрощеному позовному провадженні та здійснювати розгляд даної справи у загальному позовному провадженні та поставив позивачу питання в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України.
11.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшли заперечення на заяву відповідача про поновлення строку на подання заперечень щодо розгляду справи № 910/707/25 у спрощеному позовному провадженні, у зв`язку з тим, що відповідачем не доведено поважності причин пропуску строку, який він просить суд поновити.
08.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшло клопотання, в якому позивач просив суд оригінали електронних доказів, які подавалися до суду в копіях разом з позовною заявою, долучити до матеріалів справи та дослідити при розгляді даної справи.
08.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшла заява про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу та приєднання до матеріалів справи доказів витрат на правничу допомогу, у якій просив приєднати до матеріалів справи докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 36000,00 грн.
08.05.2025 року у судовому засіданні Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» було подано клопотання про залишення відзиву на позовну заяву без розгляду, з огляду на те, що відзив подано поза встановлений ухвалою строк і відповідачем не заявлено клопотання про його поновлення.
У судовому засіданні 08.05.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення розгляду клопотання про перехід розгляду справи у загальному позовному провадженні, поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву та прийняття відзиву до розгляду, встановлення учасникам справи строків на подачу заяв по суті спору та оголошення перерви у судовому засіданні до 03.06.2025.
Відповідно до частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб. 
При цьому, учасники справи зобов`язані, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки (п. 6 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Під процесуальними строками розуміють встановлений законом та / або судом проміжок часу, протягом якого повинна або може бути вчинена певна процесуальна дія або розпочата та/чи завершена та чи інша стадія судочинства.
Процесуальні строки, крім іншого, виступаючи засобом регламентації процесуальних дій учасників справи, також виконують функцію юридичного факту, тобто спричиняють виникнення, зміну або припинення процесуальних прав та обов`язків. У механізмі правової регламентації судочинства процесуальні строки мають правоутворююче та преклюзивне значення для суб`єктивних процесуальних прав та обов`язків. Так, з початком і закінченням перебігу процесуального строку пов`язане настання чітко встановлених юридичних наслідків.
Отже, пропуск процесуального строку - це юридичний факт, який настає внаслідок бездіяльності уповноваженої особи в момент настання (або закінчення) цього строку з поважних причин чи з причин, що не можуть бути визнані такими, і є таким, що породжує відповідні правові наслідки.
Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/707/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідно до частини 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Частина 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Згідно частини 5 статті 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
При цьому, частина 6 статті 6 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
З відомостей підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» та комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» (код ЄДРПОУ 45336116) здійснило реєстрацію електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» лише 13.02.2025.
Таким чином, на момент постановлення судом ухвали про відкриття провадження у справі від 10.02.2025, суд був позбавлений можливості надіслати копію вказаної ухвали в електронній формі до електронного кабінету відповідача, а тому на виконання приписів ч. 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду була направлена на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
З наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0610231151624, вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» отримало ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.02.2025, лише 26.02.2025.
Відтак, поданий відповідачем до суду відзив на позовну заяву 07.03.2025 (дата складення та відправлення документа згідно відомостей ЄСІТС «Електронний суд») фактично здійснено у строк визначений в ухвалі суду про відкриття провадження у справі, що, у свою чергу, встановлений статтею 251 Господарського процесуального кодексу України.
Водночас, до подання відзиву до суду, 28.02.2025 року відповідачем було подано заяву про продовження процесуального строку (згідно дати реєстрації відділом діловодства суду - 03.03.2025), у якій ТОВ «Ейч і ЕС Консалтінг» вказало, що лише 13.02.2025 здійснило реєстрацію електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», а тому лише 14.02.2025 року змогло ознайомитись зі змістом ухвали Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 (про відкриття провадження у справі). При цьому, враховуючи значний обсяг матеріалів позовної заяви, об`ємні розрахунки заявлених до стягнення сум, наявності великої кількості обставин, які потребують уточнення з метою подання обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, відповідач в порядку ч. 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, просив суд продовжити строк на подачу відзиву на 10 днів, тобто до 10.03.2025 року.
У свою чергу, позивач проти заявленої відповідачем заяви про продовження процесуального строку на подачу відзиву на позовну заяву до 10.03.2025 року заперечив, вказавши на те, що визначений в ухвалі Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 строк на подачу відзиву на позовну заяву, є строком який встановлений законом, а саме на підставі приписів частини 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, а тому в силу імперативних приписів ч. 1, 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України не підлягав продовженню, а лише поновленню за відповідною заявою.
Крім того, позивачем безпосередньо у судовому засіданні 08.05.2025 року було подано клопотання про залишення відзиву на позовну заяву без розгляду, з огляду на пропуск строку на подачу відзиву встановленого статтею 251 Господарського процесуального кодексу України та не заявлення клопотання про поновлення строку на його подання в порядку статті 119 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши в сукупності подані сторонами заяви і клопотання, суд в судовому засіданні 08.05.2025 року, дійшов до наступного висновку.
Відповідно частини 1-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
При цьому, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом та запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (п. 4, 5 ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).
Як встановлено судом, фактично, поданий відповідачем відзив на позовну заяву було направлено до суду у строк для його подання, виходячи з того, що строк на його подачу судом обраховується з моменту отримання паперової копії ухвали засобами поштового зв`язку так як на момент постановлення ухвали про відкриття провадження у справі, відповідачем не здійснено реєстрацію електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд».
Поряд з тим, як на цьому зауважив сам відповідач, після реєстрації ним електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» (дата реєстрації кабінету 13.02.2025), він зміг ознайомитись зі змістом ухвали Господарського суду міста Києва від 10.02.2025 та дізнатись про його право подати до суду обґрунтований письмовий відзив на позовну заяву.
Суд наголошує, що в силу функціональних та технічних особливостей підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», відомості про ознайомлення учасника справи зі змістом судових рішень та іншими наявними в матеріалах справи процесуальними документами, які відцифровані та містяться у електронному вигляді у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», до суду не надходять та не відображаються в окремих розділах.
Таким чином, пересвідчитись у дійсності та правдивості наведених відповідачем обставин у заяві про продовження строку на подання відзиву щодо ознайомлення зі змістом ухвали Господарського суду міста Києва від 10.02.2025, не вбачається за можливе.
Водночас, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).
Судом враховано, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.
Суд враховує, що відповідач, зазначаючи у заяві про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву про те, що ознайомився зі змістом ухвали Господарського суду міста Києва від 10.02.2025, фактично діяв добросовісно, до висновків про інакшу інтерпретацію поведінки відповідача суд не дійшов, враховуючи наведені вище обставин та момент отримання тим же відповідачем паперової копії ухвали суду.
Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частина 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.
За наведеного слідує, що відповідач повідомляючи суду та позивачу про те, що ознайомився із ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2025, раніше, аніж така паперова копія ухвали надійшла на його адресу, діяв добросовісно, на забезпечення виконання завдань господарського судочинства, що закріпленні у положеннях статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
І з огляду на значний обсяг матеріалів позовної заяви, об`ємні розрахунки заявлених до стягнення сум, наявність великої кількості обставин, які потребують уточнення з метою подання обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву, відповідач просив суд продовжити строк на подачу відзиву на 10 днів, тобто до 10.03.2025 року, в порядку ч. 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.
Водночас у ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Зі змісту наведеної статті вбачається, що поновленим може бути процесуальний строк, встановлений законом, а процесуальний строк, встановлений судом, може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яке він використовує з огляду на поважність причин пропуску процесуального строку. Поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.
Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду поновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. У кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, наведені для обґрунтування клопотання про його поновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку, встановлює, чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з врахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що суд може поновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини відновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було би несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства.
Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків по суті є пільгою, яка може застосовуватися як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.
Отже, пропущений процесуальний строк може бути поновлений за обґрунтованою заявою учасника провадження і лише за наявності об`єктивних, а не суб`єктивних причин, визнаних поважними судом шляхом наведення мотивованого висновку.
На відміну від поновлення процесуального строку вирішення судом питання про продовження процесуального строку не обумовлене вчиненням учасником процесуальної дії. Навпаки, процесуальний закон виходить з того, що процесуальний строк продовжується для вчинення процесуальної дії, яка ще не вчинена (аналогічний висновок, викладено у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 у справі № 904/5995/16).
Водночас, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Захищене статтею 6 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції сторони діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.
Національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Сама концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою. За таких обставин для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника» (§ 46-48 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Ustimenko v. Ukraine», заява № 32053/13).
Згідно положень частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Пункт 1 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що верховенство права є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства.
Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 Рішення від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Звертаючись до усталеної практики Європейського суду з прав людини, слід зауважити, щодо принципу рівності сторін у процесі, який є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 23.06.1993 у справі "Руіз-Матеос проти Іспанії").
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands, рішення від 27 жовтня 1993р., серія A, N274, с. 19, §33 та Ankerl v. Switzerland, рішення від 23 жовтня 1996 р., Reports 1996-V, стор. 1567-68, §38).
Одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини сформулював правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи "Bellet v. France", "Ilhan v. Turkey", "Пономарьов проти України", "Щокін проти України" та інші).
Враховуючи наведені вище положення чинного законодавства, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, з метою виконання завдань господарського судочинства закріплених у статті 2 ГПК України, керуючись, при цьому основоположними принципами судочинства як верховенство права та рівність сторін у процесі, суд, з урахування добросовісності відповідача та відсутність намірів у зловживанні процесуальними правами, дійшов висновку, про виключну можливість у поновленні строку на подачу відзиву та прийняття такого відзиву до розгляду.
З огляду на наведені вище висновки суду, у задоволенні клопотання позивача про залишення відзиву на позовну заяву без розгляду, слід відмовити.
15.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшли зауваження на протокол судового засідання від 08.05.2025 у справі №910/707/25, у яких позивач зазначив, що відомості відображені у протоколі №4499757 від 08.05.2025 не відповідають дійсності, так як було продовжено строк на подачу відзиву на позовну заяву на підставі ч. 2 ст. 119 ГПК України, а не поновлено строк на подачу відзиву та судом було відмовлено у задоволенні клопотання про перехід до розгляду справи в порядку загального провадження, втім у протоколі зазначено, що судом було відкладено розгляд вказаного клопотання. Крім того, у протоколі судового засідання не відображено відомостей про подане у судовому засіданні представником позивача клопотання про залишення відзиву відповідача без розгляду.
20.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшла відповідь на відзив, у якій позивач проти доводів відповідача заперечив та вказав на відсутності права у відповідача, як орендаря, на дострокове припинення договору в оренди в односторонньому порядку, а посилання на пункт 6.1.5 договору, як на наявність права у односторонньому порядку розірвати договір оренди, є хибним, оскільки вказаний пункт договору нерозривно пов`язаний з пунктом 8.5 договору, у якому сторонами було узгоджено порядок дострокового розірвання договору за ініціативи відповідача, і оскільки вказаний порядок дотримано не було, як і не було підписано додаткової угоди про розірвання договору, акту приймання-передачі (повернення) приміщення, не проведено остаточних розрахунків, то відсутні підстави вважати, що укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 від 01.01.2024 є розірваним, а зобов`язання за ним припинені. Заперечив позивач і доводи відповідача про те, що ним не використовувалось орендне приміщення після березня 2024, з огляду на те, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, станом на 10.06.2024, адреса розташування офісу відповідача та його податкова адреса, знаходилась за адресою орендованого приміщення, а тому зазначені відповідачем обставини невикористання спірного приміщення після березня 2024 року є недоведеними.
Окрім того, з огляду на те, що поставлені в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України питання відповідача, на переконання позивача, спрямовані на отримання відомостей, які у подальшому можуть бути використані проти директора ТОВ «БЦ «Подол» ОСОБА_1 і які не стосуються обставин, які підлягають доказуванню у справі, однак можуть тягнути юридичну відповідальність директора у трудових відносинах з позивачем, директор позивача відмовляється надавати відповіді на поставлені відповідачем питання з підстав, визначених ст. 68 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2025 зауваження Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» на протокол судового засідання від 08.05.2025 у справі №910/707/25 відхилено.
27.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач зауважив, що право на дострокове розірвання договору оренди передбачено пунктами 6.1.5 та 7.7 договору, тоді як пункт 8.5.3, на який посилається позивач, суперечить іншим умовам договору, які визначають право орендаря на одностороннє розірвання договору, посилання ж позивача на необхідність вчинення ряду дій, визначених у пункті 8.5.3 договору, не спростовують наявність у відповідача безумовного права на розірвання договору оренди в односторонньому порядку. Доводи позивача про використання спірного приміщення після березня 2024, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, не є тим доказом, який беззаперечним та поза всяким сумнівом вказує на використання відповідачем спірного орендованого приміщення.
Разом з тим, відповідач просив суд зобов`язати позивача надати відповіді на поставлені питання в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України, оскільки жодні з наведених у відповіді на відзив заперечення, не звільняють особу від надання відповідей на питання.
Судове засідання, призначене на 03.06.2025, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2025 призначено судове засідання у справі на 08.07.2025.
У судовому засіданні 08.07.2025 суд, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголосив перерву до 24.07.2025.
24.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшли пояснення, в яких позивач зауважив, що доводи відповідача про право орендаря на дострокове розірвання договору згідно пункту 7.7 договору є надуманими, необґрунтованими та такими, що не відповідають змісту вказаного пункту договору, яким встановлено наслідки відмови орендаря від договору, а не його право відмовитися від договору.
У судовому засіданні 24.07.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про зобов`язання позивача і відповідача забезпечити доступ до електронної пошти, яка містить листування між сторонами; зобов`язання позивача надати відповіді на запитання, викладені у відзиві на позовну заяву; зобов`язання відповідача надати оригінали документів для огляду та оголошення перерви в судовому засідання до 28.08.2025.
Відповідно до статті 90 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.
Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.
Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - за п`ять днів до першого судового засідання.
Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.
Як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач скористався правом передбаченим у статті 90 Господарського процесуального кодексу України та поставив позивачу 8 питань наступного змісту: « 1) Чи підтверджує позивач отримання від представника відповідача ключів від орендованого приміщення №303? 2) Чи підтверджує позивач, що відповідач звільнив орендоване приміщення №303 від свого майна та у період квітень-грудень 2024 року приміщення не містило майна відповідача? У випадку заперечень, необхідно зазначити яке майно відповідача знаходилося/знаходиться у вказаному приміщенні; 3) Як твердження позивача про використання відповідачем приміщення у період квітень-грудень 2024 року узгоджується з показами електричного лічильника а також відсутністю споживання води? 4) Чому у акті надання послуг №100 від 31.03.2024 кількість спожитої електроенергії за березень 2024 року (951,098 кВт*год) суттєво перевищує розмір споживання, який було зафіксовано у січні та лютому 2024 року (470,058 кВт*год та 294,104 кВт*год відповідно)? 5) Чому позивач не надав відповіді на електронний лист відповідача від 20.05.2024, що є додатком №6 до цього відзиву? 6) Чому позивач самостійно не ініціював дострокового припинення договору оренди №01.01.2024-303 від 01.01.2024, враховуючи твердження позивача про порушення відповідачем договірних зобов`язань зі сплати орендних та інших платежів? 7) Чи передавав позивач у період квітень-грудень 2024 року приміщення №303, що було предметом договору №01.01.2024-303, у користування іншим особам? 8) Чи підтверджує позивач, що між ОСОБА_2, який діяв як представник відповідача, та ОСОБА_1, який діяв як представник позивача, наприкінці березня 2024 року відбулася усна розмова, у якій відповідач повідомив позивача про своє рішення достроково розірвати договір оренди?».
Згідно частини 5 статті 90 Господарського процесуального кодексу України учасник справи має право відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання: 1) з підстав, визначених статтями 67, 68 цього Кодексу; 2) якщо поставлене запитання не стосується обставин, що мають значення для справи; 3) якщо учасником справи поставлено більше десяти запитань.
Приписи ч. 6 ст. 90 Господарського процесуального кодексу України встановлюють, що за наявності підстав для відмови від відповіді учасник справи повинен повідомити про відмову іншого учасника та суд у строк для надання відповіді на запитання.
У відповіді на відзив позивач відмовився надавати відповіді на поставлені відповідачем питання у порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України, з посиланням на п. 1 ч. 5 ст. 90 Господарського процесуального кодексу України, оскільки питання відповідача, на переконання позивача, спрямовані на отримання відомостей, які у подальшому можуть бути використані проти директора ТОВ «БЦ «Подол» ОСОБА_1 і які не стосуються обставин, які підлягають доказуванню у справі, однак можуть тягнути юридичну відповідальність директора у трудових відносинах з позивачем.
Відповідно до статті 67 Господарського процесуального кодексу України не можуть бути допитані як свідки: 1) недієздатні фізичні особи, а також особи, які перебувають на обліку чи на лікуванні у психіатричному лікувальному закладі і не здатні через свої фізичні або психічні вади правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, або давати показання; 2) особи, які за законом зобов`язані зберігати в таємниці відомості, що були довірені їм у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги або послуг медіації під час проведення позасудового врегулювання спору, - про такі відомості; 3) священнослужителі - про відомості, одержані ними на сповіді віруючих; 4) судді та присяжні - про обставини обговорення питань, що виникли під час ухвалення судового рішення, або про інформацію, що стала відома судді під час врегулювання спору за його участю; 5) інші особи, які не можуть бути допитані як свідки згідно із законом чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, без їхньої згоди. Особи, які мають дипломатичний імунітет, не можуть бути допитані як свідки без їхньої згоди, а представники дипломатичних представництв - без згоди дипломатичного представника.
Стаття 68 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що свідок, який з`явився на вимогу суду, не має права відмовитися давати показання, крім показань щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, над якою встановлено опіку чи піклування, член сім`ї або близький родич цих осіб), які можуть тягнути юридичну відповідальність для нього або таких членів сім`ї чи близьких родичів. Свідок, який з`явився на вимогу суду та відмовляється давати показання, зобов`язаний повідомити причини відмови.
Згідно положення ч. 6 ст. 90 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням іншого учасника справи може визнати підстави для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.
Отже, зобов`язати чи ні учасника справи надати відповідь на питання іншого учасника справи належить до дискреційних повноважень господарського суду, оскільки суд може, а не зобов`язаний визнати підстави для відмови від відповіді відсутніми.
Відповідачем у запереченнях на відповідь на відзив викладено клопотання про зобов`язання позивача надати відповіді на поставлені питання.
Розглядаючи заявлене відповідачем клопотання, суд виходить з того, що при застосуванні положень статті 90 Господарського процесуального кодексу України суду необхідно оцінювати не лише формальну відповідність поставлених запитань вимогам процесуального закону, а й їх доцільність, з огляду на заявлені предмет та підстави позову.
Дослідивши зміст запитань, поставлених відповідачем позивачу у відзиві на позовну заяву, а також викладені позивачем заперечення у відповіді на відзив, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого відповідачем клопотання про зобов`язання позивача надати відповіді на поставленні в порядку статті 90 ГПК України питання, оскільки такі запитання спрямовані на з`ясування усіх обставин справи та сприятимуть належному розгляду спору по суті, у той час як наведені позивачем заперечення є необґрунтованими та не пов`язанні з приписами статей 67, 68 ГПК України, які надають можливість відмовитися від надання відповіді на поставлені запитання.
25.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач повторно наголосив на безумовному праві в односторонньому порядку розірвати спірний договір оренди, за умовами пунктів 6.15, 7.7 договору, тоді як посилання позивача на необхідність виконання пункту 8.5.3 договору для розірвання договору є суперечливими, а вказаний пункт, з огляду на його явну суперечливість, повинен тлумачитись проти позивача, в силу принципу contra proferentem.
25.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» надійшла заява про поновлення процесуального строку, у якій відповідач просив суд поновити строк на подачу доказів та долучити до матеріалів справи копію договору оренди нерухомого майна №01.07.2023-303 від 01.07.2023, укладеного між ТОВ «Бізнес-центр «Подол» та ФОП ОСОБА_2., з ідентичними умовами, що і спірний у даній справі договір оренди, на підтвердження тієї обставини, що позивач має розроблений проєкт договору оренди, а відтак всі неточності та суперечності у спірному договорі повинні трактуватися, в силу принципу contra proferentem, проти особи, яка його склала.
Також, 25.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» на виконання вимог протокольної ухвали суду від 24.07.2025 року, надійшла копія нотаріально засвідченої заяви директора ТОВ «Бізнес-Центр «Подол» ОСОБА_1 з відповідями на поставлені питання відповідача в порядку статті 90 ГПК України.
27.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшло клопотання про поновлення строку та приєднання до матеріалів справи доказів, у якому позивач ознайомившись із наведеною заявою відповідача про поновлення процесуального строку, на спростування обставин, наведених відповідачем у згаданій заяві, просив суд поновити строк та долучити до матеріалів справи договори оренди нерухомого майна, які укладені між позивачем та іншими орендарями в інакшій редакції, ніж договір оренди нерухомого майна №01.07.2023-303 від 01.07.2023 та спірний у даній справі договір оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 від 01.01.2024, а саме копії: договору оренди нерухомого майна №01/02/2023 - 406 від 01.02.2023 між ТОВ «Бізнес-центр «Подол» та ФОП ОСОБА_2.; договору оренди нерухомого майна № 01/02/2023-700 від 01.02.2023 між ТОВ «Бізнес-центр «Подол» та ТОВ «Фаноран» та додаткової угоди до даного договору оренди нерухомого майна № 01/02/2023-700 від 01.02.2023; договору оренди нерухомого майна №01/08/2024-700 від 01.08.2024 між ТОВ «Бізнес-центр «Подол» та ТОВ «Протон Маркетинг»; угоди про розірвання договору оренди нерухомого майна №01/08/2024- 700 від 01.08.2024 між ТОВ «Бізнес-центр «Подол» та ТОВ «Протон Маркетинг».
28.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшли додаткові пояснення, у яких позивач зазначив, що з огляду на подані сторонами докази та пояснення, відповідачем в силу принципу змагальності сторін, не доведено ту обставину, що спірний у даній справі договір оренди укладено саме в редакції наданій позивачем. Крім того, позивачем зауважено на тому, що за своїм змістом та суттю з пояснень сторін не вбачається різного тлумачення умов пунктів 6.1.5, 7.7 та 8.5.3 договору, а тому застосування до умов договору принципу contra proferentem не вбачається за можливе.
28.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшло клопотання, у якому позивач повторно просив визнати поважними причини пропуску строку на подання договорів оренди з іншими контрагентами та долучити їх до матеріалів справи.
У судовому засіданні 28.08.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, прийняття до розгляду усіх поданих сторонами доказів та призначення підготовчого засідання у справі на 18.09.2025.
Так, частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).
Стаття 13 Господарського процесуального кодексу України унормовує, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно частини 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.
Водночас у статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.
Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується Статтею 6 § 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Белеш та інші проти Чеської Республіки").
Суд завжди займав визначне місце, забезпечуючи право на справедливий суд (Рішення Європейського суду з прав людини у справах "Ейрі проти Ірландії" та "Станєв проти Болгарії"). Ця гарантія є "одним з основних принципів будь-якого демократичного суспільства, відповідно до Конвенції" (Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Претто та інші проти Італії").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Клінік дез Акація та інші проти Франції" вказано, що сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху справи.
У статті 14 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-VIII від 19.10.1973 Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов`язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.
У рішенні №15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.
Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).
Проте, з огляду на правила вирішення спору у порядку спрощеного позовного провадження, повне та всебічне з`ясування всіх обставин справи, які входять в предмет доказування у розглядуваному спорі, та справедливе вирішення спору не вбачається за можливе без проведення підготовчого провадження.
За приписами частини 6 статті 250 Господарського процесуального кодексу України, якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається.
Таким чином, з метою дотримання основних засад господарського судочинства, справедливого та неупередженого вирішення спору, маючи на меті забезпечення дійсного вирішення правового спору між сторонами та забезпечення сторонам можливості реалізувати свої права, передбачені господарським процесуальним законом, керуючись закріпленим у ст. 13 Господарського процесуального кодексу України принципом диспозитивності, суд вважає за необхідне здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відповідно до приписів частин 1, 2, 3, 4, 5 та 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Зі змісту статті 80 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що учасники справи повинні подавати докази до суду разом із поданням заяв по суті (позову, відзиву на позов, письмових пояснень) або у строк, встановлений судом для їх подання.
Водночас процесуальний закон також надає можливість особі подати докази поза межами встановленого законом або судом строку, але тільки за умови, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у зазначений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що при розгляді справи суд керується принципом верховенства права.
Відповідно до Копенгагенського документа (Документ Копенгагенської наради Конференції щодо людського виміру НБСЄ, 1990) "верховенство права не зводиться лише до формальної законності, яка забезпечує правильність та узгодженість процесу творення і впровадження в життя демократичного ладу, а означає також і справедливість, засновану на визнанні та повному сприйнятті людської особи як найвищої цінності та яку гарантовано інститутами, що забезпечують рамки для її якнайповнішого вираження".
Таким чином, дотримання принципу верховенства права перебуває у тісному взаємозв`язку з забезпеченням права на доступ до правосуддя, в тому числі з реалізацією принципу змагальності сторін, який означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі "Ruiz-Mateos проти Іспанії", п. 63).
Принцип змагальності сторін нерозривно пов`язаний і з принципом рівності сторін. Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що принцип рівності сторін у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах "Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands" від 27 жовтня 1993 р., п. 33, та "Ankerl v. Switzerland" від 23 жовтня 1996 р., п. 38).
Одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх та вимагати рівності щодо подання своїх доказів.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.08.2022 у справі №903/522/21 та від 26.05.2021 у справі №912/2007/18.
Виходячи з принципу верховенства права, з метою забезпечення принципу змагальності (ст. 13 ГПК України) та всебічного, повного і об`єктивного визначення обставин справи, які підлягають встановленню, суд дійшов висновку про наявність підстав про задоволення заяв та клопотань сторін про поновлення строку на подачу доказів та їх прийняття.
04.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» надійшли зауваження на протокол судового засідання від 28.08.2025, які зареєстровані Господарським судом міста Києва 04.09.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2025 зауваження Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» на протокол судового засідання від 28.08.2025 залишено без розгляду.
18.09.2025 року безпосередньо у судовому засіданні Товариством з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» було подано заяву, у якій відповідач не заперечував проти розгляду справи по суті у судовому засіданні 18.09.2025
18.09.2025 року безпосередньо у судовому засіданні Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» подало заяву про надання згоди на початок розгляду справи по суті у судовому засіданні 18.09.2025.
Також, 18.09.2025 року безпосередньо у судовому засіданні Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» подало заяву, у якій позивач повідомив, що докази понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть подані в порядку ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
У судовому засіданні 18.09.2025, суд, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті у цьому ж судовому засіданні.
Під час розгляду справи по суті, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошувалась перерва до 16.10.2025.
У судовому засіданні 16.10.2025, виходячи з того, що судом здійснено розгляд справи по суті, у відповідності до частини 1, 2 статті 219 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про перехід до стадії ухвалення судового рішення та проголошення скороченого рішення 30.10.2025.
У судове засідання 30.10.2025 року з`явився представник позивача, у свою чергу, відповідач у судове засідання не з`явився хоча про дату, час і місце проголошення скороченого судового рішення був належним чином повідомлений, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.
Водночас, суд наголошує, що в судовому засіданні 16.10.2025 року, судом було здійснено розгляд справи по суті, зокрема, і заслухано судові дебати учасників справи та у відповідності до частини 1, 2 статті 219 Господарського процесуального кодексу України, постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про перехід до стадії ухвалення судового рішення та проголошення його скороченої частини 30.10.2025.
На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
У судовому засіданні 30.10.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін під час розгляду справи по суті, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» (далі - орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 (далі - договір), за умовами пункту 2.1 якого на підставі взаємної згоди сторін орендодавець зобов`язується передати орендарю у тимчасове користування (в оренду) приміщення за плату на обумовлений строк і надати супутні послуги на умовах цього договору, а орендар зобов`язується прийняти в строкове платне користування приміщення та оплачувати орендодавцю орендну плату, інші обов`язкові платежі і супутні послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Розділом І договору сторони погодили терміни, що вживаються в цьому договорі:
Акт приймання-передачі - документ, що підписується Орендодавцем та Орендарем, за яким передається Приміщення в оренду у відповідності до умов цього Договору та який визначає стан Приміщення на момент передачі його(їх) від Орендодавця до Орендаря або на момент передачі Приміщення від Орендаря до Орендодавця (пункт 1.1 договору).
Об`єкт нерухомості - група нежитлових приміщень «Б-3» (3-й поверх), загальною площею 345.6 кв.м. в будівлі, розташованій за адресою: місто Київ, вулиця Нижньоюрківська, будинок №9, приміщення «Б-3» реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2450475480000, який належить Орендодавцю на праві власності згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №273876030 (пункт 1.2 договору).
Комунікації - труби, каналізація, стоки, резервуари, водяні стоки, жолоба, водопроводи, шланги, кабелі, дроти, канали, димарі, прилади, обладнання, риштування, інженерні мережі та інші магістральні засоби, допоміжні агрегати та обладнання інженерних комунікацій (пункт 1.3 договору).
Орендна Плата - щомісячна плата за користування приміщенням, яку орендар сплачує на користь орендодавця в розмірі, згідно умов та в порядку, що визначаються цим договором та додатками, які є його невід`ємною частиною (пункт 1.4 договору).
Компенсаційна плата - витрати орендодавця за отримані орендарем послуги охорони об`єкту оренди обслуговуючі та комунальні послуги (електропостачання, водопостачання, водовідведення, теплопостачання, вивіз сміття тощо) (пункт 1.5 договору).
Строк оренди - користування приміщенням, яке здійснює орендар протягом всього строку дії цього договору (пункт 1.6 договору).
Об`єкт оренди, приміщення - нежитлове приміщення №303 загальною площею 43 метри квадратних, яке розміщене на 3 (третьому поверсі) в складі об`єкту нерухомості (пункт 1.7 договору).
Супутні послуги - послуги орендодавця, пов`язані з використанням орендарем об`єкту оренди та які надаються згідно умов цього договору (пункт 1.8 договору).
Розрахунковий період - календарний місяць в межах строку оренди, за який орендар сплачує орендну плату, експлуатаційні витрати та компенсаційну плату на користь орендодавця, а також супутні послуги, які надаються на умовах визначених цим Договором незалежно від кількості днів фактичного користування орендарем об`єктом оренди у відповідному календарному місяці (пункт 1.9 договору).
Знижка - одна з умов договору, що визначає в період дії воєнного стану на території України розмір зменшення орендної плати на 60% від базового розміру орендної плати за користування приміщенням (пункт 1.10 договору).
Відповідно до пункту 2.1 договору в оренду за цим договором передається приміщення, визначене в п. 1.7 цього договору, технічні характеристики якого, його загальна площа та технічний стан визначається цим договором та актом приймання - передачі, які підписуються сторонами та є невід`ємними частинами цього договору.
Згідно пункту 2.3 договору за цим договором приміщення передається в оренду для використання виключно з метою ведення господарської діяльності, а саме для розміщення орендарем офісу.
Пунктом 2.6 договору встановлено, що опис технічного стану приміщення на дату його передачі орендарю зазначається в акті прийому-передачі, що є невід?ємною частиною цього договору.
Підписанням цього договору орендар підтверджує розуміння того факту, що він орендує приміщення (що складається зі стін, стелі, підлоги, дверей, вікон). Підписанням цього договору орендар розуміє вказаний факт і у нього будуть відсутні будь-які претензії до орендодавця щодо якості або/та кількості комунальних послуг (електропостачання, водопостачання, водовідведення, теплопостачання, вивіз сміття тощо), крім фактичної оренди самого приміщення (що складається зі стін, стелі, підлоги, вікон, дверей) (пункт 2.7 договору).
За умовами пункту 2.8 договору пункт 2.7 цього договору не застосовується, коли відсутність або неякісне надання послуг спричинене наявністю фінансової заборгованості орендодавця перед виконавцем послуг, з чим пов`язано припинення надання відповідних послуг виконавцем. У такому випадку орендодавець несе повну відповідальність перед орендарем за припинення надання комунальних послуг протягом відповідного періоду.
Відповідно до пункту 3.1 договору передача орендарю приміщення в оренду, здійснюється в день укладення цього договору або в інший строк обумовлений сторонами.
Згідно пункту 3.2 договору приміщення передається орендодавцем та приймається орендарем, а також повертається орендарем орендодавцю за актом приймання-передачі. Факт передачі приміщення орендарю підтверджується актом приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками сторін, скріплюється їх печатками (за наявності) і з моменту його підписання сторонами стає невід?ємною частиною цього договору.
У разі припинення/закінчення або дострокового розірвання цього договору орендар зобов?язується звільнити приміщення та повернути його орендодавцю за актом прийому (повернення) - передачі, який орендар має підписати та передати орендодавцю не пізніше 3 (трьох) календарних днів з моменту його отримання від орендодавця (пункт 3.3 договору).
За умовами пункту 3.4 договору повернення орендарем приміщення оформлюється двостороннім актом приймання (повернення) - передачі, який підписується сторонами, скріплюється їх печатками (за наявності) із зазначенням його (приміщенням) стану та з урахуванням його нормального природного зносу та здійснених орендарем поліпшень. Цей акт з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення їх печатками (за наявності) стає невід`ємною частиною цього договору, а приміщення вважаються повернутими орендодавцю.
Пунктом 3.6 договору визначено, що у випадку, якщо орендар добровільно не повертає орендодавцю приміщення та/або ухиляється від підписання акту прийому-передачі сторони погодили та орендар підтверджує свою безумовну згоду на наступний порядок повернення орендодавцю об`єкта: орендодавець направляє на електронну пошту орендаря, що вказана в цьому договорі, заповнений зі своєї сторони акт прийому-передачі в форматі Word (підпункт 3.6.1 договору). Протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту відправлення такого листа, орендар зобов`язаний з`явитися (направити свого представника до офісу орендодавця) за адресою: м. Київ вул. Нижньоюрківська буд. 9 з 10.00 до 17.00 з понеділка по п`ятницю) і підписати акт приймання-передачі і передати комплект ключів від приміщення (підпункт 3.6.2 договору). У разі якщо орендар не підписав та/або не надав підписаний зі своєї сторони акт приймання-передачі орендодавцеві протягом 3(трьох) днів з моменту відправлення останнім орендарю листа з цим актом, сторони погоджують що приміщення вважається повністю переданим орендодавцю без підписання акту приймання-передачі, і орендар безумовно втрачає будь-які права на приміщення та не має прав в ньому знаходитися та/або розміщувати там речі (підпункт 3.6.3 договору). У разі, якщо орендар продовжує користуватися приміщенням (зберігає там будь-які речі, перебуває в приміщенні сам або його довірені особи чи будь-які інші особи зі сторони орендаря) з моменту повернення приміщення орендодавцю відповідно до п. 3.6.3 цього договору, орендар надає свою згоду на застосування примусового звільнення приміщення в тому числі видворення будь-яких осіб та речей, а орендодавець має право самостійно прийняти приміщення у зворотне користування та змінити всі дверні замки за рахунок орендаря і не допускати останнього до приміщення. У такому випадку речі орендаря, що знаходяться у приміщенні, описуються комісією у складі не менше двох представників орендодавця, та вважаються прийнятими орендодавцем на оплатне відповідальне зберігання. Зберігання речей здійснюється за рахунок орендаря. Сторони погодити, що плата за відповідальне зберігання майна складає 3656 (три тисячі шістсот п`ятдесят шість) гривень в тому числі ПДВ в розмірі 609,33 грн за кожну добу зберігання майна орендодавцем, та повинна бути сплачена орендарем протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту виставлення рахунку орендодавцем. У разі якщо орендар протягом 20 (двадцяти) календарних днів з моменту припинення або дострокового розірвання договору не забирає майно, яке йому належить, або відмовляється від оплати коштів за зберігання його майна орендодавцем, орендодавець має право знищити, утилізувати або реалізувати майно орендаря за ціною на власний розсуд. Грошові кошти отримані орендодавцем від реалізації майна повертаються орендарю за відрахування орендодавцем плати за зберігання майна (підпункт 3.6.4 договору).
Відповідно до пункту 3.7 договору у разі припинення/закінчення або дострокового розірвання цього договору орендар зобов`язаний здійснити усі виплати та провести розрахунки, передбачені цим договором, і сплатити заборгованість якщо така є, перед орендодавцем. При цьому орендна плата, компенсаційна плата та оплата супутніх послуг, пов`язаних з використанням приміщення сплачуються орендарем по день фактичної передачі приміщення орендодавцю за актом приймання (повернення) - передачі.
Згідно пункту 4.1 договору розмір орендної плати за цим договором визначено із знижкою та становить 17200 грн в тому числі ПДВ у розмірі 2866,67 грн на місяць, що на дату укладення цього Договору еквівалентно 468 (чотириста шістдесят вісім) доларів США за курсом НБУ, встановленим на день укладання договору. Остаточний розмір орендної плати за відповідний календарний місяць визначається в гривні України відповідно до грошового еквіваленту в доларах США за курсом НБУ, встановленого на дату виставлення орендодавцем відповідного рахунку.
Пунктом 4.2 договору встановлено, що орендна плата у розмірі, визначеному згідно п. 4.1 цього договору починає нараховуватися з дати підписання сторонами факту приймання - передачі і застосовується за цим договором протягом всього терміну дії воєнного стану на території міста Києва, але не більше ніж до 01.01.2025 р. Орендодавець залишає за собою право встановити розмір орендної плати за цим договором без застосування знижки, про що орендодавець письмово повідомляє орендаря поштою за місцезнаходженням орендаря або на електронну пошту, не менше ніж за 30 (тридцять) календарних днів та надає на підпис орендарю 2 (два) примірника відповідної додаткової угоди, яку орендар має підписати та протягом 3 (трьох) календарних днів надати на підпис орендодавцю.
За умовами пункту 4.3 договору орендар щомісячно здійснює перерахування суми орендної плати у національній валюті України (гривні) до 20 (двадцятого) числа календарного місяця який передує розрахунковому періоду на підставі відповідних рахунків-фактур орендодавця (у разі неможливості своєчасного отримання рахунку-фактури, орендар сплачує орендну плату у розмірі не меншому ніж за попередній місяць) шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок орендодавця, що вказаний у цьому договорі або в разі зміни рахунку - на інший рахунок, про який належним чином та завчасно повідомлений орендодавцем.
Ціну цього договору складає загальна сума орендної плати та інших обов`язкових платежів, сплачених орендарем за весь строк фактичного користування приміщенням на підставі цього договору (пункт 4.4 договору).
Відповідно до пункту 4.6 договору окремо від орендної плати, орендар щомісячно за весь строк фактичного користування приміщенням зобов`язаний сплачувати орендодавцю компенсаційну плату на підставі виставлених рахунків орендодавця. Компенсаційна плата повинна бути сплачена орендарем не пізніше 3 (трьох) банківських днів з дня отримання від орендодавця відповідних рахунків-фактур поштою або за допомогою засобів електронного зв`язку.
Згідно пункту 4.9 договору сторони щомісяця до 10 (десятого) числа наступного за розрахунковим періодом складають акт наданих послуг, який підписується уповноваженими представниками сторін, скріплюється їх печатками (за наявності) та які є підтвердженням виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором у відповідному календарному місяці. У тому разі, якщо орендар протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня надання орендарю актів наданих послуг не отримає підписаний орендарем примірник акту наданих послуг або обґрунтованої відмови, акт наданих послуг вважається підписаним, а послуги такими що надані належним чином.
Пунктом 4.10 договору встановлено, що загальна вартість послуг орендодавця за договором складається з вартості орендної плати, компенсаційної плати та вартості супутніх послуг, що надаються орендодавцем за цим договором протягом терміну його дії та зафіксовані сторонами в актах наданих послуг, який підписується сторонами та скріплюється печатками сторін (у разі їх наявності).
Умовами пункту 4.11 договору передбачено, що усі рахунки для здійснення орендарем платежів за цим договором передаються орендарю поштовим зв`язком або нарочно під розпис за адресою вказаною в цьому договорі або за адресою об`єкта оренди або електронною поштою, зазначеною в реквізитах цього договору. При цьому сторони погодились, що всі рахунки які надіслані орендарю електронною поштою на електронну адресу орендаря, зазначену в цьому договорі вважаються належним чином вручені орендодавцем орендарю, таким чином обов`язок щодо сплати цих рахунків виникає у орендаря в строки та в порядку визначеному цим договором.
За умовами пункту 5.1 договору орендодавець має право, зокрема, достроково розірвати договір за своєю ініціативою, без застосування до нього штрафних санкцій з підстав та в порядку передбачених цим договором (підпункт 5.1.5 договору); у випадку, якщо орендар не звільнив об`єкт оренди по закінченню строку оренди або в інших випадках, передбачених цим договором, орендодавець має право входу до об`єкту оренди та виселення орендаря за рахунок останнього та недопущення його в приміщення (підпункт 5.1.7 договору).
Орендодавець зобов`язується, зокрема, передати орендареві в користування об`єкт оренди згідно з цим договором за актом приймання-передачі протягом строку, визначеного цим договором (підпункт 5.2.1 договору).
Відповідно до пункту 6.1 договору орендар має право, зокрема, користуватися об`єктом оренди відповідно умов цього договору та мати безперешкодний доступ до об`єкту оренди власного персоналу, клієнтів та відвідувачів з урахуванням правил поведінки та режиму відвідування території за місцем розміщення будівлі, затверджених рішенням орендодавця (підпункт 6.1.1 договору); достроково розірвати договір в порядку передбаченому договором та за умови письмового попередження про це орендодавця за 30 календарних днів до дати припинення дії договору (підпункт 6.1.5 договору).
Згідно пункту 6.2 договору орендар зобов`язується, зокрема, своєчасно і в повному обсязі вносити Орендодавцю оренду плату, компенсаційну плату, плату за розміщення рекламних матеріалів (якщо такі рекламні матеріали будуть встановлені), забезпечувальний платіж, а також інші платежі передбачені цим Договором (підпункт 6.2.2 договору); підписувати та повертати орендодавцю по одному примірнику, підписаних орендарем актів наданих послуг, не пізніше 5 (п?яти) календарних днів з моменту отримання відповідних актів наданих послуг від орендодавця (підпункт 6.2.12 договору); у разі припинення або розірвання цього договору в порядку та на умовах, визначених цим договором або чинним законодавством, упродовж 3 (трьох) календарних днів повернути орендодавцю ключі від об`єкту оренди та об`єкт оренди за актом приймання (повернення)- передачі у належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в користування, з урахуванням природного зносу та відшкодувати орендодавцю збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкту оренди з вини орендаря або третіх осіб зі сторони орендаря (підпункт 6.2.14 договору); належним чином виконувати інші зобов`язання, визначені цим договором (підпункт 6.2.21 договору).
У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором оренди сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України (пункт 7.1 договору).
Пунктом 7.2 договору визначено, що у разі прострочення орендарем строків здійснення платежу передбаченого цим договором, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення відповідного платежу, а з 10 дня прострочення додатково - штраф у розмірі 10 % від розміру відповідного платежу за кожні 10 календарних днів такого прострочення.
Відповідно до пункту 7.5 договору сторони домовились про збільшення строку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання за цим договором до 1 (одного) року.
Згідно пункту 7.7 договору у разі односторонньої відмови орендаря від договору до закінчення строку дії договору шляхом залишення об`єкта оренди без належного попередження орендодавця, сплачений орендарем гарантійний платіж не повертається та залишається у власності орендодавця.
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення підписів печатками (за їх наявності) і діє до 01.01.2025 року. У випадку не повідомлення однією із сторін поштою або за допомогою засобів електронного зв`язку про розірвання та/або припинення взаємовідносин за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення терміну дії договору, визначеного в цьому пункті, договір кожного такого разу автоматично пролонгується та/або продовжує свою дію на 12 (дванадцять) календарних місяців (пункт 8.1 договору).
Пункт 8.5 договору встановлює, що даний договір може бути розірваний, зокрема, по ініціативі орендаря достроково з підстав та в порядку, передбачених цим договором. У випадку дострокового розірвання цього договору за ініціативою орендаря сторони укладають додаткову угоду до цього договору про розірвання договору протягом 3 (трьох) днів після виконання орендарем в повному обсязі дій, передбачених п. 8.9 цього договору (підпункт 8.5.3 договору).
Відповідно до пункту 8.8 договору у випадку попередження орендарем про намір розірвання договору оренди менше чим за 30 календарних днів забезпечувальний платіж не повертається.
За умовами пункту 8.9 договору у випадку дострокового розірвання або припинення терміну дії цього договору, протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту настання однієї із зазначених обставин орендар зобов`язаний провести розрахунки з орендодавцем за цим договором, включаючи сплату штрафних санкцій передбачених договором, звільнити приміщення та передати його за актом прийому (повернення)- передачі орендодавцю вільним від власного майна та майна третіх осіб.
Згідно пункту 8.10 договору закінчення строку дії цього договору або його дострокове розірвання не звільняє сторони від зобов`язань та відповідальності за їх порушення, що виникли під час дії договору до повного виконання зобов`язання відповідною стороною.
Підписуючи цей договір сторони також погодили використання електронного кваліфікованого цифрового підпису в документообігу в межах виконання цього договору, в тому числі при складанні первинних документів. Сторонами погоджено використання такого кваліфікованого електронного підпису в порядку і на умовах визначених законодавством України (пункт 11.11 договору).
На виконання умов договору, сторонами 01.01.2024 року було складено акт прийому-передачі до договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303, за умовами пункту 1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в користування на умовах оренди об`єкт оренди - нежитлове приміщення №303, загальною площею 43 кв.м., розміщене в складі групи нежитлових приміщень «Б-3», загальною площею 345,2 кв.м. що знаходиться на 3-му поверсі будівлі, розташованій за адресою: м. Київ, вул. Нижньоюрківська, буд. 9.
За умовами пунктів 2 та 3 акту прийому-передачі, об`єкт оренди передається для використання орендарем за цільовим призначенням, визначеним умовами договору. Сторони засвідчують, що об`єкт оренди передається в належному та задовільному технічному стані, відповідає умовам договору та придатний для використання у цілях визначених у договорі. До даного акту також можуть додаватися фотознімки об`єкту оренди, що вказують та підтверджують його технічний стан та візуальний вигляд.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на виконання умов договору, у період з березня 2024 по грудень 2024 (включно), було направлено відповідачу засобами електронного зв`язку (шляхом направлення на електронну пошту) підписані електронно-цифровим підписом акти надання послуг (оренда) №81 від 31.03.2024 на суму 17200,00 грн, №101 від 30.04.2024 на суму 17200,00 грн, №148 від 31.05.2024 на суму 17200,00 грн, №179 від 30.06.2024 на суму 17200,00 грн, №220 від 31.07.2024 на суму 17200,00 грн, №275 від 31.08.2024 на суму 17200,00 грн, №302 від 30.09.2024 на суму 17200,00 грн, №343 від 31.10.2024 на суму 17200,00 грн, №381 від 30.11.2024 на суму 17200,00 грн, №417 від 31.12.2024 на суму 17200,00 грн та акти надання послуг (компенсаційна плата) №100 від 31.03.2024 на суму 8910,00 грн, №137 від 30.04.2024 на суму 718,00 грн, №175 від 31.05.2024 на суму 709,00 грн, №212 від 30.06.2024 на суму 746,50 грн, №252 від 31.07.2024 на суму 767,50 грн, №288 від 31.08.2024 на суму 768,25 грн, №327 від 30.09.2024 на суму 769,00 грн, №363 від 31.10.2024 на суму 769,00 грн, №401 від 30.11.2024 на суму 769,00 грн, №438 від 31.12.2024 на суму 771,25 грн.
Окрім актів надання послуг з оренди та компенсаційної плати, позивачем у період з березня 2024 по грудень 2024 (включно) також було виставлено відповідачу рахунки на оплату №82 від 01.03.2024 на суму 17200,00 грн, №101 від 31.03.2024 на суму 8910,00 грн, №102 від 01.04.2024 на суму 17200,00 грн, №142 від 30.04.2024 на суму 718,00 грн, №153 від 01.05.2024 на суму 17200,00 грн, №186 від 31.05.2024 на суму 709,00 грн, №190 від 01.06.2024 на суму 17200,00 грн, №221 від 30.06.2024 на суму 746,50 грн, №230 від 01.07.2024 на суму 17200,00 грн, №262 від 31.07.2024 на суму 767,50 грн, №285 від 01.08.2024 на суму 17200,00 грн, №299 від 31.08.2024 на суму 768,25 грн, №313 від 01.09.2024 на суму 17200,00 грн, №338 від 30.09.2024 на суму 769,00 грн, №354 від 01.10.2024 на суму 17200,00 грн, №374 від 31.10.2024 на суму 769,00 грн, №392 від 01.11.2024 на суму 17200,00 грн, №414 від 30.11.2024 на суму 769,00 грн, №430 від 01.12.2024 на суму 17200,00 грн та №450 від 31.12.2024 на суму 771,25 грн.
Втім, як зазначає позивач, відповідач з 04.04.2024 року, в порушення умов договору, перестав сплачувати орендну та компенсаційну плати за користування приміщенням за період з березня 2024 по грудень 2024 (включно), у зв`язку з чим за відповідачем рахується заборгованість у загальному розмірі 153247,50 грн, а саме: 137600,00 грн - заборгованість з орендної плати; 15647,50 грн - заборгованість з компенсаційної плати.
З метою досудового врегулювання спору, ТОВ «Бізнес-Центр «Подол» засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» звернулося до ТОВ «Ейч і ЕС Консалтінг» з претензією №18/10/2024-1 від 18.10.2024 та претензією-вимогою №2 від 06.12.2024 (вих. №06/12/24-1), у якій вимагало сплатити наявну заборгованість по договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 від 01.01.2024. Крім того, позивач направляв відповідачу для підпису проєкт акту прийому (повернення)- передачі від 14.11.2024 до договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303.
У відповідь на претензію-вимогу №2 позивача від 06.12.2024 (вих. №06/12/24-1), відповідач листом №VL060125 від 06.01.2025 повідомив, що з 27.03.2024 орендарем було повністю звільнено приміщення і ні майна, ні працівників товариства у вказаному приміщенні не знаходилось, відповідач наголосив, що про своє рішення достроково розірвати договір повідомляв орендодавця усіма доступними способами, зокрема, особисто у розмові, листуванням у месенджері WhatsApp, електронним та поштовим листуваннями, а тому за умовами пункту 6.1.5 договору, укладений між сторонами договір оренди є розірваним, а вимоги ТОВ «Бізнес-Центр «Подол» про сплату заборгованості є необґрунтованими.
Звертаючись до суду з даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» стверджує про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» умов договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 від 01.01.2024 в частині належної сплати орендних платежів та компенсаційної плати, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення заборгованості по оренді у розмірі 137600,00 грн, по компенсаційним витратам у розмірі 15647,50 грн, пені у розмірі 16272,42 грн та штрафу у розмірі 250001,98 грн.
У свою чергу, відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що з кінця березня 2024 року він не займає орендоване приміщення, про що повідомив позивача усіма доступними способами, зокрема, особисто у розмові, листуванням у месенджері WhatsApp, електронним та поштовим листуваннями, а тому за умовами пункту 6.1.5 договору, укладений між сторонами договір оренди є розірваним і підстав для покладення на відповідача заявлених позивачем до стягнення платежів немає.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.
Частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
При цьому, зобов`язання в силу вимог статті 525 та частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у частині 7 статті 193 Господарського кодексу України (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, у відповідній редакції).
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна, а відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до частини 1 статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Частинами 1, 3 статті 283 Господарського кодексу України унормовано, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. Об`єктом оренди може бути, зокрема і нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення).
Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина 1 статті 761 Цивільного кодексу України).
Згідно частин 1-5 статті 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
При цьому, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України).
За умовами частини 1 статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).
Судом встановлено, що 01.01.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол», як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг», як орендарем, було укладено договір оренди нерухомого майна №01.01.2024-303, за умовами пункту 2.1 якого на підставі взаємної згоди сторін орендодавець зобов?язується передати орендарю у тимчасове користування (в оренду) приміщення за плату на обумовлений строк і надати супутні послуги на умовах цього договору, а орендар зобов?язується прийняти в строкове платне користування приміщення та оплачувати орендодавцю орендну плату, інші обов?язков платежі і супутні послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором.
За умовами договору об?єкт нерухомості - це група нежитлових приміщень «Б-3» (3-й поверх), загальною площею 345.6 кв.м. в будівлі, розташованій за адресою: місто Київ, вулиця Нижньоюрківська, будинок №9, приміщення «Б-3» реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 2450475480000, який належить Орендодавцю на праві власності згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №273876030 (пункт 1.2 договору).
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення підписів печатками (за їх наявності) і діє до 01.01.2025 року. У випадку не повідомлення однією із сторін поштою або за допомогою засобів електронного зв?язку про розірвання та/або припинення взаємовідносин за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення терміну дії договору, визначеного в цьому пункті, договір кожного такого разу автоматично пролонгується та/або продовжує свою дію на 12 (дванадцять) календарних місяців (пункт 8.1 договору).
При цьому, як встановлено судом, на виконання умов договору, сторонами 01.01.2024 року було складено акт прийому-передачі до договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303, за умовами пункту 1 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в користування на умовах оренди об`єкт оренди - нежитлове приміщення №303, загальною площею 43 кв.м., розміщене в складі групи нежитлових приміщень «Б-3», загальною площею 345,2 кв.м. що знаходиться на 3-му поверсі будівлі, розташованій за адресою: м. Київ, вул. Нижньоюрківська, буд. 9.
З аналізу наведених умов договору оренди та акту прийому-передачі слідує, що між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди, яким визначено, зокрема, об`єкт оренди, строк дії договору, а актом прийому-передачі сторони засвідчили факт передачі приміщення у користування відповідача.
Звертаючись до суду з даним позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» стверджує про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» умов договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 від 01.01.2024, в частині належної сплати орендних платежів та компенсаційної плати.
Відповідач, у свою чергу, стверджує про те, що з кінця березня 2024 року не займав орендованого приміщення про що повідомив директора ТОВ «БЦ «Подол» у особистій розмові, а ключі від орендованого приміщення передав (повернув) службі охорони та наголосив на безумовному праві на дострокове розірвання договору оренди, що передбачено пунктами 6.1.5 та 7.7 договору, яке ним і було реалізовано.
Позивач з такими доводами не погодився, вказавши, що право на одностороннє розірвання договору, передбачене пунктом 6.1.5 договору, взаємопов`язане з виконанням умов пункту 8.5.3 договору, яке полягає у необхідності вчинення ряду дій з метою належного оформлення факту припинення відносин по оренді та розірвання правочину, а оскільки такі дії зі сторони відповідача вчинені не були, то договір оренди не може вважатися розірваним, лише з посиланням на дотримання пункту 6.1.5 такого договору.
Отже, фактично спір між сторонами існує в частині дотримання порядку припинення зобов`язань по договору оренди шляхом розірвання договору оренди в односторонньому порядку і як наслідок наявності підстав для сплати заявлених позивачем коштів.
Відповідно до статті 781 Цивільного кодексу України договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір найму припиняється у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем.
Згідно статті 784 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймодавець передав річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; 2) наймодавець не виконує свого обов`язку щодо проведення капітального ремонту речі.
Відповідно до положень статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частинами 1 і 2 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.
Відповідно до частин 1 і 4 статті 188 Господарського кодексу України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Отже, за загальним правилом, встановленим як господарським, так і цивільним чинним законодавством, зміна та розірвання господарських та цивільних договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу/пропозицію про розірвання договору).
Згідно з частинами 1-3 статті 291 Господарського кодексу України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу (приватизації) об`єкта оренди; ліквідації суб`єкта господарювання-орендаря; загибелі (знищення) об`єкта оренди. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених ЦК України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.07.2019 у справі №916/1684/18 наголосила, що за загальним правилом зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 ГК України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частин 1, 2 та 3 статті 202 ЦК України).
Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).
Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».
Аналіз норм цивільного законодавства свідчить, що вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору.
Судом встановлено, що умови підпункту 6.1.5 договору визначають, що орендар має право достроково розірвати договір в порядку передбаченому договором та за умови письмового попередження про це орендодавця за 30 календарних днів до дати припинення дії договору.
Підпункт 8.5.3 договору встановлює, що даний договір може бути розірваний по ініціативі орендаря достроково з підстав та в порядку, передбачених цим договором. У випадку дострокового розірвання цього договору за ініціативою орендаря сторони укладають додаткову угоду до цього договору про розірвання договору протягом 3 (трьох) днів після виконання орендарем в повному обсязі дій, передбачених п. 8.9 цього договору.
Умовами пункту 8.9 договору встановлено, що у випадку дострокового розірвання або припинення терміну дії цього договору, протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту настання однієї із зазначених обставин орендар зобов`язаний провести розрахунки з орендодавцем за цим договором, включаючи сплату штрафних санкцій передбачених договором, звільнити приміщення та передати його за актом прийому (повернення)- передачі орендодавцю вільним від власного майна та майна третіх осіб.
За змістом частини 1 статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України. Аналіз положень статті 213 Цивільного кодексу України свідчить, що тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін).
Проаналізувавши приписи спірного договору у їх сукупності, зокрема, в тому числі, але не виключно, підпунктів 6.1.5, 8.5.3, пункту 8.9 договору та наведені вище положення чинного на момент виникнення спірних правовідносин господарського та цивільного законодавства у їх нерозривному поєднанні з умовами спірного правочину, з урахуванням взаємозв`язку із загальноприйнятим у відповідній сфері відносин значенням термінів, суд керуючись в певній мірі правом на тлумачення умов договору, встановив, що сторонами спірного договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 від 01.01.2024 було передбачено право ТОВ «Ейч і ЕС Консалтінг», як орендаря, на одностороннє його розірвання, що випливає з положень підпункту 6.1.5 договору. Однак, таке право на одностороннє розірвання договору оренди прямо залежить від виконання підпункту 8.5.3 та пункту 8.9 договору.
Зміст підпункту 8.5.3 договору, який знаходиться у пункті 8.5 в розділі 8 «Дія договору» визначає порядок дій сторін правочину у разі його розірвання, у даному випадку, по ініціативі орендаря, тобто відповідача у даній справі.
Вказаний підпункт договору встановлює необхідність сторін належного оформлення факту припинення зобов`язань за договором оренди шляхом укладення відповідної додаткової угоди про його розірвання, при цьому можливість укладення такої додаткової угоди напряму залежить від виконання умов пункту 8.9 договору, які покладають на орендаря обов`язок протягом 3 (трьох) календарних днів провести розрахунки з орендодавцем за договором, включаючи сплату штрафних санкцій передбачених договором, звільнити приміщення та передати його за актом прийому (повернення)- передачі орендодавцю вільним від власного майна та майна третіх осіб.
Отже, для реалізації права на одностороннє розірвання договору належною поведінкою відповідача, як орендаря, є повідомлення позивача, як орендодавця, про розірвання договору щонайменше за 30 календарних днів, у подальшому, протягом 3 календарних днів з моменту настання дати розірвання договору (що визначена у повідомленні) провести розрахунки з орендодавцем за договором, включаючи сплату штрафних санкцій передбачених договором, звільнити приміщення та передати його за актом прийому (повернення)- передачі орендодавцю вільним від власного майна та майна третіх осіб та укласти додаткову угоду про розірвання договору оренди за наслідками належного виконання наведених вище дій.
При цьому, з огляду на зміст положень спірного правочину, суд вважає безпідставними посилання відповідача на необхідність тлумачення умов договору через принцип Contra proferentem.
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem) - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний із неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не лише щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча й були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).
Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, у невигідне становище, оскільки саме вона допустила таку двозначність. Це правило спрямоване на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (зокрема під час вибору мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь у процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов у договорі, складала проєкт усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проєкт договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Аналогічні висновки зроблені Верховним судом у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16, постановах Верховного Суду від 02.05.2018 у справі №910/16011/17, від 15.05.2019 у справі №917/803/18, від 17.02.2021 у справі №916/3948/19, від 18.03.2021 у справі №910/9525/19, від 29.06.2021 у справі №910/6838/20, від 21.12.2021 у справі №910/17027/20).
У даному випадку, аналіз умов підпунктів 6.1.5, 8.5.3 та пункту 8.9 договору у їх нерозривному трактуванні з іншими умовами спірного правочину, свідчить про відсутність у їх умовах двозначності, вказані умови договору є зрозумілими та однозначними і не мають на меті поставити будь-яку зі сторін у завідомо невигідне становище.
З долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що відповідач 13.05.2024 року електронним листом звертався до позивача, в якому запитував: «Доброго дня. Прошу пояснити логіку виставлення рахунку за травень за користування офісом та рахунок за компенсацію експлуатаційних послуг за квітень, якщо офісним приміщенням ми не користуємось з 25.03.2024, про що у нас була розмова та ви були попереджені, про те що компанія HES GROUP припиняє договір оренди, та не буде використовувати офісне приміщення за адресою вул. Нижньоюрківська 9. Запис даної розмови є збережений.».
У відповідь на електронний лист відповідача від 13.05.2024 року, позивач того ж дня направив на електронну адресу відповідача лист, в якому зазначив, що: «Доброго дня. Логіка дуже проста: ТОВ "БЦ Подол" у своїй діяльності керується чинним законодавством України і діє виключно відповідно до його положень, своєї компетенції та повноважень. 01.01.2024 між ТОВ "Ейч і ЕС Консалтінг" та ТОВ " БЦ Подол" (далі - Товариство) укладено договір оренди N01.01.2024-303 (далі - Договір) згідно якого Товариством передано орендарю в оренду приміщення №303 терміном до 01.01.2025 р. Факт передачі приміщення в оренду підтверджується підписаним сторонами договору Актом приймання передачі від 01.01.2024 р. У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Станом на даний час Договір залишається чинним, і законні підстави для його дострокового припинення відсутні. Тож зобов`язання за Договором мають виконуватись ТОВ «Ейч і ЕС Консалтінг» належним чином відповідно до умов Договору.».
У подальшому, електронним листом від 13.05.2024 року, відповідач повідомив позивачу наступне: «Чудова позиція. Підкажіть будь ласка, куди нам краще вкласти кошти в вашу пропозицію проплачувати офісне приміщення, яким ми не користуємось і про здачу якого повідомили директору ТОВ «БЦ Подол» чи закупити генератор для 72 бригади ЗСУ, закупівля запланована на 15.05.2024р. Тип генератора - https://vinur.com.ua/products/diesel-generators/ml10000-de1-otkrytyj. Якщо ви вважаєте, оплатити вам рахунок, гаразд, ми так відпишемо командиру, якому пообіцяли надати даний генератор, що не можемо виконати свою обіцянку, бо виконуємо зобов`язання, які вважає має виконати директор ТОВ «БЦ Подол» перед БЦ «Подол». Підкажіть будь ласка чи можу надати контакт директора, щоб його набрав представник бригади і поспілкувався з цього приводу. Ми розуміємо, особистий інтерес вище інтересу зберегти Україну і допомагати Збройним Силам України. Відпишіть будь ласка, як нам правильно поступити, згідно чинного законодавства і бажання перемогти і зберегти Україну, інвестуючи в перемогу.».
Електронним листом від 20.05.2024 відповідач звернувся до позивача, у якому зазначив: « Доброго дня! Підкажіть будь ласка в якому форматі ми повинні надати вам акт, чи заяву про розірвання договору від 25.03.2024 р., щоб це було офіційним підтвердженням розірвання договору оренди приміщення за адресою м. Київ вул. Нижньоюрківська 9 офіс 302. По можливості складіть цей акт прийому - передачі, щоб підписати його. ТОВ «Ейч і ЕС Консалтінг» не використовує приміщення за вказаною вище адресою від 25.03.2024р., внесло оплату за квітень і залишило гарантійний платіж.».
Електронним листом від 17.07.2024 відповідач звернувся до позивача: «Доброго дня, шановні орендодавці, повторно повідомляємо про дострокове розірвання договору оренди».
Відповідачем також до відзиву на позовну заяву долучено лист (без зазначення дати його складення, адресата листа, ініціалів та посадового становища особи підписанта листа), який був направлений на адресу позивача 15.08.2024, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист №0408034159407 та накладної АТ «Укрпошта» №0408034159407, у вказаному листі відповідач просив позивача документально зафіксувати дострокове розірвання договору з 23.03.2024, надіслати акт приймання-передачі приміщення та не надсилати в подальшому рахунки на оплату оренди приміщення.
12.11.2024 року відповідач повторно звернувся до позивача з повідомленням про дострокове розірвання договору оренди нерухомого майна №LD-398/11 від 01.11.2024, в якому просив вважати останнім днем оренди приміщення 27.03.2024, а 28 березня 2024 відповідно датою припинення договору; анулювати всі попередньо надіслані на адресу ТОВ «Ейч і ЕС Консалтінг» рахунки-фактури за період травень-листопад 2024 року; підписати додаткову угоду про розірвання договору нерухомого майна у 2 примірниках та підписати акт приймання-передачі (повернення) приміщення у 2 примірниках.
У відповідь на вказаний лист відповідача, позивач листом №14/11/2024-1 від 14.11.2024 вказав, що стурбований неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди, водночас просив ТОВ «Ейч і ЕС Консалтінг» підписати акт прийому (повернення)-передачі від 14.11.2024 до договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303.
Втім, як встановлено судом, за наслідками проведених між сторонами перемовин, на момент розгляду даного спору, сторонами додаткової угоди про розірвання договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 від 01.01.2024 не укладено, як і не підписано акту приймання-передачі (повернення) спірного приміщення.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Статті 525, 526 Цивільного кодексу України, встановлюють, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як про це наголошувалося судом вище, згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Отже, за змістом наведеної норми розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. 
За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. 
Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитися в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).
Здійснивши аналіз змісту листування між сторонами щодо виконання зобов`язань по договору оренди нерухомого майна №01.01.2024-303 від 01.01.2024, судом встановлено, що відповідач дійсно прагнув розірвати спірний договір в односторонньому порядку, однак належних дій, як того вимагають умови підпунктів 6.1.5, 8.5.3 та пункту 8.9 договору не вчинив, а тому на момент розгляду даного спору, у суду відсутні підстави вважати, що укладений між сторонами договір оренди був розірваний в односторонньому порядку з кінця березня 2024 року.
У той же час, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини 1 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України).
Приписами частини 1 статті 286 Господарського кодексу України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.
Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно пункту 4.3 договору орендар щомісячно здійснює перерахування суми орендної плати у національній валюті України (гривні) до 20 (двадцятого) числа календарного місяця який передує розрахунковому періоду на підставі відповідних рахунків-фактур орендодавця (у разі неможливості своєчасного отримання рахунку-фактури, орендар сплачує орендну плату у розмірі не меншому ніж за попередній місяць) шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок орендодавця, що вказаний у цьому договорі або в разі зміни рахунку - на інший рахунок, про який належним чином та завчасно повідомлений орендодавцем.
Відповідно до пункту 4.6 договору окремо від орендної плати, орендар щомісячно за весь строк фактичного користування приміщенням зобов?язаний сплачувати орендодавцю компенсаційну плату на підставі виставлених рахунків орендодавця. Компенсаційна плата повинна бути сплачена орендарем не пізніше 3 (трьох) банківських днів з дня отримання від орендодавця відповідних рахунків-фактур поштою або за допомогою засобів електронного зв?язку.
Втім, відповідач у визначений договором строк за період з березня 2024 по грудень 2024 (включно) повної та своєчасної оплати орендної плати не здійснив як і не відшкодував компенсаційної плати.
Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, у відповідній редакції) встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині повної сплати орендних платежів та відшкодування компенсаційної плати підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення боргу зі сплати орендних платежів у розмірі 137600,00 грн та заборгованості по компенсаційній платі у загальному розмірі 15647,50 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Стаття 611 Цивільного кодексу України встановлює, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 Господарського кодексу України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.
Статтями 626, 627 вказаного Кодексу передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.
Отже, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Пунктом 7.2 договору встановлено, що у разі прострочення орендарем строків здійснення платежу передбаченого цим договором, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення відповідного платежу, а з 10 дня прострочення додатково - штраф у розмірі 10 % від розміру відповідного платежу за кожні 10 календарних днів такого прострочення.
При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19.
Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення зі сплати орендних платежів та компенсаційної плати, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та пункту 7.2 договору позивачем нараховано і заявлено до стягнення пеню у розмірі 16272,42 грн та штраф у розмірі 250001,98 грн за кожні 10 календарних днів прострочення платежів.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню у заявленому розмірі.
У той же час, вимоги про стягнення штрафу (10%) у розмірі 250001,98 грн за кожні 10 календарних днів прострочення платежів, не підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, з огляду на наступне.
Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. Як уже наголошувалося судом, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Пунктом 7.2 договору сторони встановили, що у разі прострочення орендарем строків здійснення платежу передбаченого цим договором, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення відповідного платежу, а з 10 дня прострочення додатково - штраф у розмірі 10 % від розміру відповідного платежу за кожні 10 календарних днів такого прострочення.
Отже, окрім стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за порушення орендарем передбачених договором платежів, сторони також встановили відповідальність у формі штрафу у розмірі 10 % від розміру відповідного платежу, при цьому визначили порядок його нарахування за кожні 10 календарних днів прострочення орендарем відповідного платежу.
Однак, стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та подальше нарахування штрафу на те саме порушення зобов`язання за новий 10-денний період є подвійною мірою відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки відповідач вчинив єдине порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за договором на строк понад 10 календарних днів.
Одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання за кожний новий 10-денний період є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.
Відтак, здійснивши власний розрахунок штрафу, судом встановлено, що належним до стягнення є його розмір в сумі 15324,75 грн, що розрахований як десята частина (10%) від 153247,50 - загальний розмір заборгованості по оренді та компенсаційних платежах, і є таким, що відповідає приписами статті 3 Цивільного кодексу України, тоді як в решті заявленого до стягнення штрафу слід відмовити.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.
При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що безумовним доказом невикористання та розірвання ним договору оренди в односторонньому порядку є значне зниження споживання комунальних послуг у спірному приміщенні, оскільки сам по собі факт невикористання приміщення у період дії строку оренди визначеного договором є правом орендаря, яке, у свою чергу, не нівелює його обов`язку належним чином виконувати умови укладеного договору та належним чином оформляти правовідносини, що виникли між сторонами такого правочину у процесі його виконання.
Крім того, відхиляє суд як необґрунтовані посилання сторін на відомості наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, як на підтвердження факту перебування або не перебування орендаря у спірному приміщенні у спірний період, адже за своїм змістом та суттю, відомості наявні у згаданому реєстрі, зокрема, щодо місцезнаходження орендаря, як юридичної особи, у повній мірі ні підтверджують, ні спростовують обставин фактичного користування спірним приміщенням. 
Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, заважаючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» про стягнення 419521,90 грн задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч і ЕС Консалтінг» (82480, Львівська обл., Стрийський р-н, с. Нижня Лукавиця, вул. Лесі Українки, буд. 52, ідентифікаційний код 45336116) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес-Центр «Подол» (04080, м. Київ, вул. Нижньоюрківська, буд. 9, ідентифікаційний код 43410407) заборгованість по орендній платі у розмірі 137600 (сто тридцять сім тисяч шістсот) грн 00 коп., заборгованість по компенсаційній платі у розмірі 15647 (п`ятнадцять тисяч шістсот сорок сім) грн 50 коп., пеню у розмірі 16272 (шістнадцять тисяч двісті сімдесят дві) грн 42 коп., штраф у розмірі 15324 (п`ятнадцять тисяч триста двадцять чотири) грн 75 коп. та судовий збір у розмірі 2772 (дві тисячі сімсот сімдесят дві) грн 67 коп.
3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.
4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 01.05.2026.

Суддя	Т.В. Васильченко