ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1201/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/5168/25 Категорія: 304090000 	Тептюк Є.П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді	Василенко Л. І., Карпенко О.В.	

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27.03.2026 (суддя в суді першої інстанції Тептюк Є. П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання,

в с т а н о в и в :

у грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь інфляційні нарахування за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 68 475 грн., 3 % річних в розмірі 8 459 грн. та судовий збір в розмірі 1 240 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.05.2017 згідно з письмовою заявою посвідченою приватним нотаріусом Левицькою Е. А., позивач передав у борг громадянину ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 55 000 грн., з умовою їх повернення до 31.12.2017. Відповідач у визначений термін борг не повернув. Згідно рішення суду в цивільній справі № 712/14368/19 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 55 000 грн. На виконання рішення суду було видано виконавчі листи. 
Незважаючи на повернення боргу, відповідач порушив терміни виконання грошового зобов`язання тому повинен сплатити передбачені суми компенсаційних втрат від інфляції та 3 % річних за неправомірне користування коштами за весь період прострочення. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом для їх захисту.
Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 27.03.2026 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем до позовної заяви не було додано жодних доказів в підтвердження своїх позовних вимог, крім копії паспорта, копії картки фізичної особи-платника податків з ідентифікаційним номером. Судом визнано, що самі по собі твердження сторони без належних доказів не є підставою для задоволення позову, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях і кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27.03.2026 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за розгляд справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказано, що суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог проявив надмірний формалізм та не врахував, що в позовній заяві було вказано номер судової справи, у якій рішенням суду стягнуто борг із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , тому суд міг використати доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень та ознайомитися з його текстом. Суд помилково мотивував відмову в задоволенні позову виключно відсутністю доказів існування боргу.
Перехід до спрощеного розгляду без проведення засідання за участю позивача позбавив його процесуальної можливості надання паперової копії рішення про стягнення боргу, тому вказане рішення суду не може залишатися в силі, оскільки порушує права позивача на доступ до правосуддя.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2025 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 інфляційні нарахування та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання.
У позовній заяві приведено розрахунок інфляційних нарахувань з 31.12.2017 по 15.12.2025 в сумі 68 475 грн. та зазначено розмір 3 % річних в сумі 8 450 грн.
В позовній заяві вказано, що згідно справи № 712/14368/19 суд видав виконавчий лист. 
В прохальній частині позовної заяви міститься лопотання про розгляд справи без участі позивача та в разі відсутності відповідача ОСОБА_1 проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Згідно додатків позовної заяви (а.с. 2) до неї додано копія позову для відповідача, копія паспортних даних позивача та квитанція про сплату судового збору.
Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 24.12.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження та визнано явку позивача ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою.
Судові засідання, призначені на 29.01.2026, 26.02.2026 не відбулися в зв`язку з неявкою сторін в судове засідання.
23.03.2026 від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в якій він просив розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів та доказів.
27.03.2026 судом було ухвалено рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Такими є фактичні обставини справи, які мають наступне правове регулювання. 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч. 7 ст. 87 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. 
У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. 
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц вказано, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. 
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 додав до позовної заяви копію паспорта та копію картки фізичної особи-платника податків з ідентифікаційним номером (а.с. 3).
Колегія суддів зауважує, що паспорт та картка фізичної особи-платника податків з ідентифікаційним номером лише посвідчують особу, але не доводять правомірність позовних вимог щодо порушеного права позивача.
В прохальній частині позовної заяви (а.с. 2) ОСОБА_1 просив суд проводити розгляд справи без його участі.
В ухвалі суду від 24.12.2025 про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі суд визнав явку позивача ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою, викликавши його в судове засідання на 29.01.2026.
Згідно рекомендованого повідомлення «Укрпошта» (а.с. 18) копію ухвали про відкриття провадження, в якій зазначено обов`язкову явку ОСОБА_1 до суду ним отримано особисто 19.01.2026.
В судові засідання, призначені на 29.01.2026 та 26.02.2026 сторони не з`явилися, що підтверджується протоколами судового засідання (а.с. 20, 27).
Від позивача ОСОБА_1 23.03.2026 до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. Вказаною заявою ОСОБА_1 висловив свою чітку позицію врахувати наявні в справі матеріали та докази.
Враховуючи вищевикладене, а саме обставини визнання явки позивача до суду обов`язковою, клопотання позивача, заявлені в позовній заяві та заяві про розгляд без його участі та за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що судом не було допущено порушення норм процесуального законодавства щодо обмеження доступу позивача до правосуддя.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд відмовив в задоволенні позову через відсутність паперової копії рішення про стягнення боргу та відсутності доказів існування самого боргу відхиляються колегією суддів як безпідставні.
Зазначивши в позовній заяві факт про повернення основного боргу й обставину, що «згідно справи № 712/14368/19 суд видав виконавче рішення», позивачем не надано суду докази, що підтверджують факт існування та факт прострочення грошового зобов`язання. Вказуючи, що основна сума боргу лише почала виплачуватися виконавчою службою, позивач в той же час зазначив, що сума боргу повернута, однак жодних доказів на підтвердження даної обставини, а саме (перебування виконавчих листів на виконанні в органах ДВС, добровільне виконання боржником рішення суду чи перебування його на примусовому виконанні, які суми стягнуто та за який період) до суду першої інстанції не надано. Крім того, в позовній заяві приведений лише розрахунок індексу інфляції, а розрахунок 3 % річних не наданий. Посилання скаржника на ту обставину, що суд не був позбавлений можливості за номером справи, вказаним в позовній заяві ознайомитися зі змістом рішення суду про стягнення боргу не спростовує висновку суду про відсутність підстав для задоволення позову з підстав його недоведеності відповідними доказами.
Відповідно до положень частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Долучені до апеляційної скарги ОСОБА_1 докази судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги, оскільки вони існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції та подані в суді апеляційної інстанції з пропуском строку, визначеного нормами ЦПК України на їх подання без підтвердження обставин їх неподання до місцевого суду з причин, що об`єктивно не залежали від сторони. Доводи ОСОБА_1 про те, що копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 18.03.2026 ним отримано лише 15.04.2026, жодним доказом не підтверджено. 
Враховуючи, що саме на позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, однак таких доказів він не надав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову через недоведеність позовних вимог. При цьому, колегія суддів враховує аналіз ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої тягар доказування покладається саме на сторони і рішення суду не може базуватися на припущеннях про обставини справи. 
Суд не може робити висновки про обґрунтованість позовних вимог за відсутності належних доказів в їх підтвердження. 
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищевикладене, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27.03.2026 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з відхиленням вимог апеляційної скарги судові витрати скаржника по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи до відшкодування не підлягають.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в  :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Заочне рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27.03.2026 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Судові витрати позивача по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи не відшкодовувати.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 12.05.2026.

Суддя-доповідач

Судді