Справа № 734/1463/26 	Головуючий у 1 інстанції Бузунко О. А. 	
Провадження № 33/4823/591/26 	  	
Категорія - ч.3 ст.126 КУпАП  	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд під головуванням судді Куценко М. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Покотинського М.А. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 травня 2026 року, 
В С Т А Н О В И В :
Постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 травня 2026 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три місяці. Крім того, з нього стягнуто судовий збір у сумі 665 грн 60 коп.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції встановив, що 02 квітня 2026 року о 22 годині 56 хвилин у місті Остер Чернігівського району Чернігівської області по вул. Миру, 30 ОСОБА_1 керував автомобілем Audi А6, державний номерний знак НОМЕР_1 , незважаючи на встановлене щодо нього постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 03 квітня 2020 року тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Не погоджуючись із постановою місцевого суду, захисник Покотинський М.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а провадження у справі закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.В апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. На думку сторони захисту, ОСОБА_1 не мав умислу на вчинення правопорушення, оскільки не був належним чином повідомлений про винесення державним виконавцем постанови щодо тимчасового обмеження його права керування транспортними засобами. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, самостійно збираючи та досліджуючи докази, чим фактично перебрав на себе функції сторони обвинувачення.
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її захисник у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Клопотань про відкладення розгляду або інших заяв до суду не надходило. За таких обставин, керуючись положеннями статті 294 КУпАП, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.
Перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог статті 294 КУпАП, апеляційний суд не знаходить підстав для її задоволення.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи та вирішення її у точній відповідності до вимог закону.
За змістом статті 251 КУпАП доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється судом за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні у сукупності.
Частиною третьою статті 126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Разом із тим відповідно до статей 9 та 10 КУпАП адміністративній відповідальності підлягає лише винна особа. Отже, для правильного вирішення цієї справи підлягає встановленню не лише факт існування постанови державного виконавця про тимчасове обмеження права керування транспортними засобами, а й обізнаність особи про таке обмеження на момент керування автомобілем, оскільки лише за наявності відповідної поінформованості можливо зробити висновок про умисний характер її дій.
Саме доводи захисника щодо відсутності у ОСОБА_1 відомостей про існування зазначеного обмеження є основними аргументами апеляційної скарги, а тому підлягають перевірці насамперед.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження вини ОСОБА_1 судом першої інстанції були досліджені протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 630551 від 02 квітня 2026 року, постанова державного виконавця від 03 квітня 2020 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, а також відеозапис із нагрудної камери працівника поліції, долучений до матеріалів справи.
Сам по собі факт існування постанови державного виконавця ще не є достатнім для висновку про наявність у діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 КУпАП, якщо відсутні дані про те, що особа була обізнана із встановленим щодо неї обмеженням.
Однак у цій справі такі дані містяться безпосередньо у досліджених судом доказах. Так, під час перегляду відеозапису з нагрудної камери поліцейського апеляційним судом встановлено, що після повідомлення працівниками поліції про наявність щодо нього тимчасового обмеження ОСОБА_1 не висловлював будь-якого здивування, не заперечував факту існування виконавчого провадження та не стверджував, що вперше дізнався про застосування такого заходу.
Навпаки, зі змісту його власних пояснень убачається, що він обізнаний із виконавчим провадженням щодо стягнення аліментів, знає про наявність заборгованості, повідомляє про своє звернення до органів державної виконавчої служби та просить працівників поліції допомогти переглянути інформацію, яка відображається у застосунку «Дія» щодо відповідного виконавчого провадження.
Більше того, зміст його пояснень свідчить не лише про обізнаність щодо самого факту відкриття виконавчого провадження, а й про усвідомлення існування обмежень, застосованих у межах такого провадження.
Саме ці пояснення, надані ОСОБА_1 безпосередньо під час спілкування з працівниками поліції, апеляційний суд оцінює як найбільш переконливий доказ його поінформованості про встановлене обмеження, оскільки вони були надані до виникнення спору щодо правової оцінки його дій та зафіксовані технічними засобами.
Викладені обставини спростовують основний довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був обізнаний із встановленим щодо нього тимчасовим обмеженням у праві керування транспортними засобами.
Посилання сторони захисту виключно на те, що копія постанови державного виконавця нібито не вручалася ОСОБА_1 , саме по собі не може бути достатньою підставою для висновку про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення. Предметом доказування у даній категорії справ є не лише встановлення порядку направлення державним виконавцем відповідної постанови, а насамперед з`ясування того, чи усвідомлювала особа на момент керування транспортним засобом факт існування встановленого щодо неї обмеження.
Матеріали справи свідчать, що така обізнаність була. Під час спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 фактично підтвердив, що йому відомо про наявність виконавчого провадження щодо стягнення аліментів, існування заборгованості, а також про застосування у зв`язку із цим передбачених законом заходів примусового виконання рішення суду. При цьому будь-яких пояснень про те, що інформацію про тимчасове обмеження він почув уперше саме від поліцейських, матеріали справи не містять.
Навпаки, характер його відповідей свідчить про обізнаність із відповідними обставинами та розуміння причин застосування до нього такого заходу. Саме тому твердження апеляційної скарги про відсутність суб`єктивної сторони правопорушення не узгоджується із сукупністю досліджених доказів.
Оцінюючи наведені доводи, апеляційний суд виходить із того, що докази повинні оцінюватися не ізольовано один від одного, а у взаємному зв`язку. У даному випадку постанова державного виконавця підтверджує існування встановленого законом обмеження, тоді як відеозапис із нагрудної камери поліцейського підтверджує обізнаність ОСОБА_1 про це обмеження. У сукупності зазначені докази взаємно доповнюють один одного та виключають обґрунтовані сумніви щодо наявності у діях особи умисної форми вини.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що працівниками поліції не було надано документів, які підтверджують направлення державним виконавцем постанови про тимчасове обмеження. Такі доводи ґрунтуються на неправильному розумінні предмета доказування у справі. Порядок доведення постанов державного виконавця до відома учасників виконавчого провадження визначений статтею 28 Закону України «Про виконавче провадження» і покладає відповідний обов`язок саме на державного виконавця.
Разом із тим у межах розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 126 КУпАП, вирішується питання про наявність чи відсутність у діях особи складу адміністративного правопорушення, а не про перевірку законності процесуальних дій державного виконавця.
Отже, навіть у разі виникнення спору щодо дотримання виконавцем процедури направлення відповідної постанови ця обставина не може автоматично свідчити про відсутність вини особи, якщо інші належні та допустимі докази підтверджують її обізнаність із встановленим обмеженням.
Саме така ситуація має місце у даній справі. Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципу змагальності. Із матеріалів справи вбачається, що місцевий суд дослідив ті докази, які були долучені органом, що склав протокол про адміністративне правопорушення, та надав їм оцінку відповідно до вимог статей 251, 252 та 280 КУпАП. Сам по собі факт активного дослідження доказів не свідчить про виконання судом функцій сторони обвинувачення. Навпаки, обов`язок повного та всебічного дослідження всіх обставин справи прямо передбачений статтею 245 КУпАП і є однією з гарантій ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Так само безпідставними є посилання захисника на те, що суд першої інстанції, використовуючи відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень, нібито самостійно збирав докази вини.
Як убачається зі змісту постанови місцевого суду, відповідні відомості не були покладені в основу висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення. Вони використовувалися лише як додаткова інформація про особу правопорушника та не вплинули на встановлення фактичних обставин події. Таким чином, наведені апеляційною скаргою доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Досліджені у судовому засіданні докази є належними, допустимими, взаємоузгодженими між собою та в сукупності є достатніми для висновку про те, що ОСОБА_1 , достовірно знаючи про встановлене щодо нього тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, свідомо керував автомобілем, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 126 КУпАП.
Суд першої інстанції належним чином встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив істотних порушень процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування чи зміни постанови.
Призначаючи адміністративне стягнення, місцевий суд врахував вимоги статті 33 КУпАП, характер вчиненого правопорушення, дані про особу правопорушника, ступінь його вини та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Призначене стягнення відповідає санкції частини третьої статті 126 КУпАП, є необхідним і достатнім для досягнення мети адміністративної відповідальності та не дає підстав вважати його явно несправедливим.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги або скасування постанови суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.
Керуючись статтями 7, 9, 10, 33, 126, 245, 251, 252, 280, 283, 284, 294 КУпАП, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Покотинського М.А. в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 травня 2026 року щодо ОСОБА_1 - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя	М. О. Куценко