Справа № 445/1639/20 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В. М. 
Провадження № 22-ц/811/141/26 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Костюк С.О.
з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – Барабаша В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2025 року,-
ВСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ПАТ НАСК «Оранта» про стягнення майнової та моральної шкоди, завданих внаслідок кримінального правопорушення.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.08.2017 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі мотоцикла Suzuki GSF600 BANDIT, д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки ВАЗ-21011, д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , в результаті якої разом з пасажиром зазнали тілесних ушкоджень через падіння на мотоциклі та удару об асфальтне покриття дороги, а мотоцикл зазнав значних механічних пошкоджень. Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 10 квітня 2019 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.47 КК України. Листом від 18.02.2020 року №09-02-22 1905 ПАТ НАСК «Оранта» повідомила ОСОБА_1 про те, що оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулась 22.08.2017 року, а з заявою про виплату страхового відшкодування ОСОБА_5 звернувся лише 30.01.2020 року, тому у страхової компанії відсутні правові підстави для здійснення виплати страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб Suzuki GSF600 BANDIT, д.р.н. НОМЕР_1 . Згідно Звіту №ФД-0000172 вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу вартість КТЗ Suzuki GSF600 BANDIT, д.р.н. НОМЕР_1 без урахування ВТВ становить 52147,87 грн. Окрім цього, внаслідок ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_3 , йому завдано моральної шкоди, яка полягає в перенесенні стресової ситуації, зумовленої реальним спричиненням шкоди здоров`ю, порушився його встановлений ритм його життя, обмежилась його можливість у задоволенні соціально побутових потреб, пов`язаних із пересуванням та неможливістю вести активний спосіб життя.
З наведених підстав просить:
визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 річного терміну для звернення в ПАТ НАСК «ОРАНТА» із заявою від 13.02.2019 року про страхове відшкодування завданої майнової шкоди;
стягнути з ПАТ НАСК «ОРАНТА» на користь  ОСОБА_1 52 147,87 грн. завданої майнової шкоди; 
стягнути з ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 100 000 грн. моральної шкоди;
стягнути солідарно з відповідачів на користь  ОСОБА_1 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2025 рокупозов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Національної Акціонерної Страхової Компанії «Оранта» про стягнення збитків, завданих внаслідок кримінального правопорушення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 та представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 . 
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що згідно з ст. ст. 256, 257 ЦК України до спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки. Момент, із яким пов?язується виникнення у позивача права на відшкодування завданої йому шкоди - це момент заподіяння шкоди, у даній справі днем настання події є день вчинення ДТП, а саме - 22.08.2017 року, отже загальна позовна давність тривалістю у три роки починає перебіг 23.08.2017 року і спливає 14 лютого 2020 року. Позов про стягнення моральної шкоди поданий позивачем до суду 16 вересня 2020 року, тобто поза межами трьохрічного строку. З наведених підстав просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог. 
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» безпідставно відмовила ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування з тих підстав, що заяву про відшкодування шкоди до страхової компанії подано лише 30.01.2020 року, оскільки через незадовільний стан здоров`я він фізично не мав можливості зібрати необхідні документи для подачі до страхової компанії, а також через відсутність вироку суду про притягнення до відповідальності винної в ДТП особи. Таке рішення відносно ОСОБА_3 , ухвалено Золочівським районним судом Львівської області 10.04.2019 року. Стверджує, що в матеріалах справи наявні докази завдання позивачу моральної шкоди кримінальним правопорушенням з вини ОСОБА_3 . У зв`язку з відмовою відповідачів відкшодувати ОСОБА_1 завдану майнову та моральну шкоду, такі моральні страждання носять довготривалий характер. Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 28.05.2021 року №CE-19/111-21/19594-ПC орієнтовний розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_3 може становити 1 458 000 грн. Вважає розмір моральної шкоди, який стягнуто судом на його користь є недостатнім у порівнянні з перенесеними ним моральними стражданнями, їх довготривалістю, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приводить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, 22.08.2017 року близько 18 години, ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки ВАЗ 21011, д.н.р. НОМЕР_2 , розпочавши рух із прилеглої ділянки дороги по вул. С.Стрільців у м.Золочеві Львівської області, порушив вимоги п.10.1., 10.2 та 10.9 чинних ПДР України, які виявились в тому, що він керуючи технічно справним автомобілем перед початком руху заднім ходом із прилеглої ділянки дороги на вул.С.Стрільців в напрямку залізничного вокзалу у м.Золочеві Львівської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, не переконався, що це буде безпечним, як наслідок не надав дорогу мотоциклу Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по ній, створивши небезпеку у напрямку його руху, виїхав на вул.С.Стрільців, внаслідок чого водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів.
В результаті зіткнення водій мотоцикла ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому внутрішнього виростка лівої великогомілкової кістки, відрив верхівки лівої малогомілкової кістки, обширну підшкірну гематому лівої гомілки, посттравматичну невропатію лівого малогомілкового нерва, які по ознаці тривалого розладу здоров`я відносяться до середньої тяжкості, а пасажир мотоцикла ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому крижової кістки справа, верхньої та нижньої гілок лобкової кістки зліва, які по ознаці тривалого розладу здоров`я відносяться до середньої тяжкості.
Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 10 квітня 2019 року у справі №445/194/19 звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.47 КК України, у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу військової частини НОМЕР_3 за умови, що він протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.
Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно довідки від 29.01.2020 року, виданої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гошко І.Я., 02 серпня 2017 року за реєстровим номером №1203 було посвідчено довіреність строком на один рік на продаж, обмін, передачу в оренду, позичку та на укладення інших договорів щодо мотоцикла марки Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від імені ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_1 .
Відповідальність власника транспортного засобу ВАЗ 21011, д.н.р. НОМЕР_2 забезпечена полісом №АК/1721583 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів., виданим ПАТ НАСК «Оранта», строк дії договору з 29.01.2017 року по 28.01.2018 року, страхова сума за шкоду, заподіяну майну складає 100 000 грн. 
Листом від 29.03.2019 року №09-03-09/146-02 ПАТ НАСК «Оранта» повідомила ОСОБА_1 , що для подальшого розгляду справи та вирішення питання про призначення виплати необхідно надати копії постанови (вироку) суду (слідчого органу) щодо притягнення до відповідальності винної в ДТП особи; заяви про страхове відшкодування з вказаними банківськими реквізитами, копію виписки з історії хвороби, документи щодо витрат на лікування.
Згідно Звіту №ФД-0000172 від 25 червня 2019 року вартість матеріального збитку КТЗ Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 без урахування ВТВ становить 52147,87 грн.
30 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування.
Листом від 18.02.2020 року №09-02-22 1905 ПАТ НАСК «Оранта» повідомила ОСОБА_1 про те, що оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася 22.08.2017 року, а з заявою про виплату страхового відшкодування ОСОБА_8 звернувся лише 30.01.2020 року, тому в ПАТ НАСК «Оранта» відсутні правові підстави для здійснення виплати страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).
У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до статті 1188 ЦПК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
Страхове відшкодування – це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, яка має містити певні відомості та визначені Законом додатки до заяви (пункт 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної витати), є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди ( підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності».
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові №752/11365/21 від 08 жовтня 2025 року.
Як вбачається з матеріалів справи, у березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ НАСК «Оранта» з заявою про виплату страхового відшкодування, однак листом від 29.03.2019 року ПАТ НАСК «Оранта» повідомила ОСОБА_1 про необхідність надання додаткових документів.
30 січня 2020 року ОСОБА_1 знову звернувся до ПАТ НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування, натомість, листом від 18.02.2020 року №09-02-22 1905 ПАТ НАСК «Оранта» відмовила ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування мотивуючи виключно тим, що ОСОБА_9 подав їх після закінчення строку, визначеного пунктом 37.1.4 статті 37 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Колегією суддів безспірно установлено, що будь-яких інших підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування внаслідок ДТП, яке мало місце 22.08.2017 року, ПАТ НАСК «Оранта» у своїх відповідях не зазначила і ОСОБА_1 не повідомила, зазначивши, що єдиною підставою для такої відмови є порушення позивачем строку звернення з заявою про відшкодування майнової шкоди.
Згідно Звіту №ФД-0000172 від 25 червня 2019 року вартість матеріального збитку КТЗ Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 без урахування ВТВ становить 52147,87 грн.
Зазначена у Звіті №ФД-0000172 від 25 червня 2019 року вартість матеріального збитку КТЗ Suzuki GSF600 BANDIT, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 52147.87 грн. НАСК «Оранта» не спростована належними та допустимими доказами. 
Враховуючи правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №552/11365/21 стосовно того, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності, з огляду на те, що ОСОБА_9 набув статусу потерпілого лише 10 квітня 2019 року після постановлення ухвали у кримінальному провадженні № 445/194/19) за фактом вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, то фактично право на звернення про стягнення страхових виплат у позивача виникло саме з дня постановлення Золочівським районним судом Львівської області ухвали у кримінальному провадженні, що свідчить про те, що вимогу до страховика ОСОБА_1 пред`явив в межах строку позовної давності. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_9 вчиняв активні дії, які свідчать про його волевиявлення щодо здійснення права на страхове відшкодування НАСК «Оранта» завданої йому майнової шкоди, неодноразово звертався до страхової компанії із заявами про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, у задоволенні яких було відмовлено лише з підстав пропуску річного строку для звернення до страхової компанії. 
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає підставними позовні вимоги ОСОБА_9 до ПАТ НАСК «Оранта» про стягнення на його користь 52 147,87 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав травми, зазнав фізичного болю та душевних переживань через ушкодження здоров`я, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 10000 грн., що відповідає принципам розумності та справедливості.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 ЦК України).
Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до роз`яснень пунктів 4, 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст.1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України). При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події. (п.1 ч. ст. 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з роз`ясненнями пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого-спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи вищенаведене, те, що ОСОБА_3 звільнений від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 286 КК України з нереабілітуючих обставин, беручи до уваги обгрунтування позивачем позовних вимог про стягнення моральної шкоди вчиненням ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, внаслідок якого позивач отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, зазнав травм, фізичної болі, психологічного стресу, глибоких душевних переживань та страждань знаходився на лікуванні, беручи до уваги глибину перенесених ним у зв`язку з цим переживань та душевних страждань, враховуючи час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану здоров`я, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, та вважає, що на відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 слід стягнути 35 000.00 грн.
Заперечуючи щодо стягнення моральної шкоди у визначеному судом розмірі, відповідач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є для нього надмірним фінансовим тягарем.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди поза межами трьохрічного строку не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п.3 ч.3 статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 134 ЦПК України).
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2 ст. 134 ЦПК України).
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмета доказування у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, 30 червня 2020 року між адвокатом Колодзінським Володимиром Мар`яновичем та ОСОБА_1 укладено договір про правничу допомогу №24.
Згідно з умовами договорупро правничу допомогу №24 від 30 червня 2020 року клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором як позивачу у цивільній справі про стягнення шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Згідно табелю виконаних робіт згідно договору від 16 січня 2023 року адвокат Колодзінський В.М. надав ОСОБА_1 юридичні послуги, а саме: зустріч з клієнтом, ознайомлення та вивчення документів, надання усних консультацій, написання позовної заяви, участь у підготовчих удових засіданнях, подання клопотань про долучення доказів, відкладення розгляду справи, написання заперечень, написання клопотання про витребування доказів, про допит свідка, написання апеляційної скарги на ухвалу суду, написання клопотання про участь позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції, участь в судових засіданнях. Всього вартість наданих послуг складає 13800 грн., з яких 10 000 грн. оплачено позивачем та 3800 грн. підлягає сплаті.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Разом з тим, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат
У розумінні норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 та у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18.
Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позовні вимоги підлягають до задоволення, такі витрати заявника були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої.
Враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт та час, витрачений адвокатом на виконання цих робіт, колегія суддів вважає, що з ПАТ НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 6500.00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу, а з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 500.00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ПАТ НАСК «Оранта» про стягнення майнової шкоди скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ПА НАСК «Оранта» про стягнення майнової шкоди - задовольнити.
Стягнути з ПАТ НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 52 147.87 грн. майнової шкоди.
Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 19 грудня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди – змінити. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 35 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ПАТ НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 6500.00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3500.00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 14 травня 2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк