ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/3745/25	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
Ржепецький В.О. (суддя-доповідач), судді Зварич О.В., Панова І.Ю.
розглянув в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького на рішення Господарського суду Львівської області (суддя Ділай У.І.) від 09.02.2026 у справі №914/3745/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прескуб» до Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького про стягнення 131 087,94 грн
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Прескуб» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького про стягнення 131 087,94 грн заборгованості за договором на продаж продукції № 2211/1 від 22.11.2023.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 2211/1 від 22.11.2023 щодо повної та своєчасної оплати поставленої продукції.
Позивачем на виконання умов договору здійснено поставку товару, що підтверджується видатковими накладними, однак відповідач розрахувався частково, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 92 472,00 грн.
Обов`язок з оплати настав 06.12.2024, однак відповідач його не виконав, що свідчить про прострочення грошового зобов`язання. 
У зв`язку з порушенням строків виконання грошового зобов`язання позивач на підставі ст. 625 ЦК України та умов договору нарахував інфляційні втрати, 3% річних та пеню.
Господарський суд Львівської області рішенням від 09.02.2026 позов задовольнив. Стягнув з Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Прескуб» 92 472,00грн - основного боргу; 2 750, 84грн - 3% річних, 8 153, 47грн - інфляційних втрат, 27 711, 63грн - пені та 3 028, 00грн - судового збору. У задоволенні клопотання Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького про розстрочення виконання рішення - відмовив.
Вказане рішення мотивоване тим, що між сторонами укладено договір поставки, який є чинним, недійсним у судовому порядку не визнавався та не розривався, у зв`язку з чим породжує для сторін взаємні права та обов`язки. Матеріалами справи підтверджено, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання шляхом поставки товару, який був прийнятий відповідачем без зауважень, що підтверджується накладними, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Водночас відповідач взяті на себе грошові зобов`язання виконав частково, унаслідок чого утворилася заборгованість, факт якої не спростований належними та допустимими доказами, а також не доведено наявності обставин, що виключають відповідальність боржника, передбачених ст. 617 ЦК України. З огляду на прострочення виконання грошового зобов`язання, суд визнав обґрунтованими вимоги про стягнення основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат та пені.
Крім того, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання судового рішення, оскільки заявником не доведено наявності виключних обставин у розумінні ст. 331 ГПК України, які істотно ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення. Посилання на скрутне фінансове становище боржника саме по собі не є належною та достатньою підставою для розстрочення, у зв`язку з чим суд, дотримуючись принципів обов`язковості судового рішення та балансу інтересів сторін, відмовив у задоволенні відповідного клопотання.
Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького в апеляційній скарзі просить змінити рішення Господарського суду Львівської області від 09.02.2026 у справі №914/3745/25 в частині стягнення з товариства на користь ТОВ «Прескуб » 92 472, 00 грн - основного боргу, 2 750,84 грн - 3% річних, 8 153, 47 грн - інфляційних втрат, 27 711,63 грн - пені та 3 028,00 грн - судового збору, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким розстрочити виконання зобов`язання відповідно до графіка рівними платежами по 21 847,99 грн із кінцевими строками до 31.12.2025 року, 31.01.2026 року, 28.02.2026 року, 31.03.2026 року, 30.04.2026 року та 31.05.2026 року.
В апеляційній скарзі апелянт покликається на такі обставини: скаржник звертався до суду першої інстанції з клопотанням про розстрочення виконання рішення та запропонував конкретний графік погашення заборгованості рівними частинами по 21 847,99 грн щомісячно у період з грудня 2025 року по травень 2026 року; відповідач є сільськогосподарським підприємством, основною діяльністю якого є вирощування зернових, бобових та олійних культур, а прибуток отримується від реалізації вирощеної продукції; на час розгляду справи відповідач здійснює підготовку до посівної кампанії 2026 року (закупівля насіння, мінеральних добрив, пального тощо), що спричинило тимчасове скрутне фінансове становище та затримку у виконанні грошових зобов`язань; апелянт не відмовляється від виконання своїх договірних зобов`язань і має намір погасити заборгованість; суд першої інстанції безпідставно відмовив у розстроченні виконання рішення; норми процесуального законодавства передбачають можливість розстрочення виконання судового рішення за заявою сторони; позивач не довів наявності збитків, спричинених порушенням відповідачем грошових зобов`язань.
Таким чином, місцевий господарський суд, на думку скаржника, не надав належної оцінки доводам, що призвело до неповного з`ясування обставин справи, неправильного дослідження та оцінки доказів і невідповідності висновків суду фактичним обставинам.
Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 03.03.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Прескуб” на рішення Господарського суду Львівської області від 09.02.2026 у справі №914/3745/25; встановив учасникам справи десятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження на подання відзиву на апеляційну скаргу і доказів надсилання копій відзиву учасникам справи; витребував матеріали справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Позивач зазначеним процесуальним правом не скористався.
Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.
Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Частиною 13 ст. 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи зазначене та те, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення в сумі 131 087,94 грн, що становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вказана справа підлягає розгляду судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З огляду на вказане, ухвалою від 03.03.2026 Західний апеляційний господарський суд призначив справу №914/3745/25 до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає наступне.
Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 22.11.2023 між Сільськогосподарським Товариством з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького (надалі- покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прескуб» (надалі - постачальник або позивач) укладено договір № 2211/1 на продаж продукції, згідно із п.1.1 якого постачальник прийняв на себе зобов`язання з виготовлення та продажу покупцеві продукції, згідно з замовленням, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити продукцію у порядку та на умовах, передбачених договором.
Відповідно до умов п. 1.2 договору, кількість та точний асортимент продукції, згідно з умовами цього договору, визначатимуться за узгодженням сторін безпосередньо перед замовленням товару, що є в наявності в постачальника, та відображатимуться в рахунку-фактурі та/або в специфікації.
Умови оплати погоджені сторонами в розділі 4 договору. Згідно з п.4.1. договору розрахунки за договором здійснюються: 100% оплатою, протягом 3 календарних днів з моменту виставлення рахунку-фактури, або по домовленості.
Відповідно до п. 4.2 договору ціна на виготовлену та поставлену продукцію установлюється постачальником і вказується в рахунку-фактурі.
На виконання замовлення згідно з рахунком-фактурою №СФ-020424/2 від 02.04.2024 позивачем було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 137 034, 00 грн (в т.ч. ПДВ) відповідно до видаткових накладних: №РН-1004/1, №РН-1004/1 від 10.04.2024 та №РН-1104/1, №РН-1104/1 від 11.04.2024.
На виконання замовлення згідно з рахунком-фактурою №СФ-170424/1 від 17.04.2024 позивачем було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 119 232, 00 грн (в т.ч. ПДВ) відповідно до видаткових накладних: №РН-1704/1, №РН-1704/2 від 17.04.2024 та №РН-1904/1 від 19.04.2024.
03.12.2024 позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №СФ-020424/2 від 02.04.2024 та №СФ-170424/1 від 17.04.2024, які згідно з умовами п. 4.1 договору повинен був оплатити протягом трьох календарних днів, тобто до 06.12.2024 включно.
Відповідач оплатив лише частину отриманого товару, залишок боргу становить 92 472, 00 грн. Вказаний розмір заборгованості підтверджений в акті звірки взаємних розрахунків станом на 23.09.2025, який підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками підприємств.
Спір виник внаслідок того, що відповідач повністю не оплатив позивачу вартості поставленого товару.
Відповідно до п. 5.3 договору за несвоєчасну оплату за поставлену продукцію покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на момент виникнення заборгованості за кожен день затримки платежу. Нарахування пені та штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань згідно з умовами цього договору здійснюється включно до моменту виконання такого зобов`язання винною стороною і в такому випадку застосовується загальна позовна давність.
В порядку ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) за період з 07.12.2024 по 03.12.2025 позивач нарахував 8153,47 грн інфляційних втрат та 3750,84грн 3% річних, а також, керуючись п. 5.3 договору, позивач нарахував 27711,63грн пені за період з 07.12.2024 по 03.12.2025.
Відповідач проти наявності заборгованості не заперечив та повідомив, що прострочення оплати заборгованості виникло внаслідок скрутного матеріального становища. Відтак, відповідач просив розстрочити виконання рішення суду згідно з наступним графіком: до 31 грудня 2025 року 21 847,99 грн; до 31 січня 2026 року 21 847,99 грн; до 28 лютого 2026 року 21 847,99 грн; до 31 березня 2026 року 21 847,99 грн; до 30 квітня 2026 року 21 847,99 грн; до 31 травня 2026 року 21 847,99 грн.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Матеріалами справи підтверджено та встановлено рішенням суду першої інстанції, яке в частині наявності та розміру заборгованості не оскаржується, неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором №2211/1 на продаж продукції від 22.11.2023 щодо своєчасної та повної оплати поставленого товару. Порушення відповідачем грошового зобов`язання за поставлену продукцію, підтверджене первинними документами та актом звірки взаємних розрахунків, має наслідком нарахування позивачем відповідачу основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат та пені, передбачених умовами договору та положеннями чинного законодавства.
Враховуючи те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції в частині розстрочення виконання рішення, суд апеляційної інстанції перевіряє дотримання судом першої інстанції норм процесуального та правильне застосування норм матеріального права лише у цій частині.
Відповідно до Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковим до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (ст. 129-1, п. 9 ч. 1 ст. 129).
Обов`язковість судового рішення є однією із засад (принципів) також господарського судочинства (п. 7 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Також згідно зі ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Аналогічні положення закріплені в ст. 326 ГПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення № 18-рп/2012 від 13.12.2012р. зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Відповідно до частин 1– 4 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для надання відстрочки чи розстрочки є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. 
При цьому Господарський процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку таких обставин, а тому суд у кожному конкретному випадку оцінює подані докази за правилами ст. 86 ГПК України на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження усіх доказів у справі.
Відстрочення або розстрочення виконання судового рішення допускається лише у виняткових випадках та залежить від особливого характеру обставин, які об`єктивно ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення.
При вирішенні такого питання суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, фінансовий стан боржника, ступінь його вини у виникненні спору, наявність інфляційних процесів, загрозу банкрутства, відсутність коштів чи майна, стихійні лиха або інші надзвичайні події, а також дотримуватись балансу інтересів сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 917/138/16 зазначено, що підставою для відстрочки чи розстрочки можуть бути лише конкретні обставини, які роблять виконання рішення неможливим або істотно його ускладнюють, при цьому суд повинен враховувати не лише можливі негативні наслідки для боржника, але насамперед наслідки для стягувача у разі затримки виконання рішення.
Розстрочка виконання рішення може надаватись лише за наявності виключних обставин, які належними та допустимими доказами підтверджують неможливість своєчасного виконання рішення. Аналогічний правовий висновок викладено у рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі № 1-7/2013, згідно з яким до таких обставин можуть належати скрутне матеріальне становище, загроза банкрутства, стихійне лихо чи інші надзвичайні події.
Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.
В силу закріплених в пункті 1 ст. 6 Конвенції принципів на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чижов проти України", заява № 6962/02).
Несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення. Тобто, довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи.
Таким чином, питання про відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати доводи та заперечення як позивача, так і відповідача, а також дотримуватися розумного строку відстрочення.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
Відтак, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, оцінки доводів боржника та заперечень кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у даній справі відповідач фактично не заперечував ані факту укладення договору №2211/1 від 22.11.2023, ані факту поставки продукції, ані її прийняття без зауважень, ані розміру наявної заборгованості. Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що поставлена позивачем продукція була отримана відповідачем на підставі видаткових накладних №РН-1004/1 від 10.04.2024, №РН-1104/1 від 11.04.2024, №РН-1704/1, №РН-1704/2 від 17.04.2024 та №РН-1904/1 від 19.04.2024, які підписані представниками сторін без зауважень щодо кількості, асортименту чи якості товару. Також сторонами підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 23.09.2025, яким підтверджено наявність непогашеної заборгованості у сумі 92 472,00 грн.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідач, будучи суб?єктом господарювання, прийняв на себе зобов?язання щодо оплати поставленої продукції у строки, погоджені сторонами у п. 4.1 договору, однак належним чином їх не виконав. При цьому матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до позивача із пропозиціями щодо зміни строків оплати, реструктуризації заборгованості чи укладення відповідних додаткових угод до моменту звернення позивача до суду.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання є тривалим, 03.12.2024 позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру № СФ-020424/2 від 02.04.2024 та № СФ-170424/1 від 17.04.2024 до оплати, який згідно з умовами п. 4.1 договору повинен був оплатити протягом 3-ох календарних днів, тобто до 06.12.2024 включно, станом на момент звернення позивача до суду та ухвалення рішення суду першої інстанції заборгованість залишалася непогашеною. Вказане свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань протягом значного періоду часу.
Оцінюючи доводи заявника, суд враховує, що розстрочка виконання рішення не може створювати боржнику можливість ухилятися від виконання судового рішення або безпідставно затягувати поновлення порушених прав стягувача. Безпідставне надання розстрочки порушує баланс інтересів сторін, позбавляє кредитора можливості своєчасного захисту свого права та знижує авторитет судового рішення.
Посилання апелянта на сезонний характер сільськогосподарської діяльності, необхідність здійснення витрат на проведення підготовки до посівної кампанії 2026 року з метою вирощення та подальшої реалізації продукції, що дасть змогу сплатити позивачу наявну заборгованість, закупівлю насіння, мінеральних добрив та пального не можуть бути підставою для розстрочення виконання судового рішення, оскільки такі обставини є звичайними ризиками господарської діяльності сільськогосподарського підприємства та мають враховуватись суб`єктом господарювання при плануванні власної фінансової діяльності та виконанні договірних зобов`язань.
Крім того, скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження критичного фінансового стану підприємства, відсутності можливості виконати рішення суду у встановленому законом порядку чи наявності реальної загрози банкрутства. Подані відповідачем пояснення не свідчать про об`єктивну неможливість виконання рішення суду, а лише підтверджують наявність поточних фінансових труднощів, які самі по собі не є виключною обставиною у розумінні ст. 331 ГПК України.
Також суд враховує, що запропонований відповідачем графік розстрочення фактично передбачає подальше відтермінування виконання грошового зобов`язання ще на декілька місяців після ухвалення рішення суду, при тому, що відповідач вже тривалий час користується коштами позивача без належних правових підстав. Надання розстрочки за таких обставин призвело б до подальшого порушення майнових прав позивача та суперечило б принципу обов`язковості виконання судового рішення.
Доводи апелянта про те, що позивачем не доведено наявності збитків, спричинених порушенням грошового зобов`язання, правового значення для вирішення питання про розстрочення виконання рішення не мають, оскільки предметом розгляду у цій частині є наявність або відсутність виключних обставин, які істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання судового рішення, а не встановлення факту завдання збитків кредитору.
У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.
Тобто, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення не призводить до відновлення порушеного права. Відсутність у сторони можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, є втручанням у право сторони на мирне володіння майном, що є порушенням п. 1 ст. 1 Першого протоколу Конвенції.
Проаналізувавши заяву про розстрочення виконання судового рішення, з метою реального виконання судового рішення та дотримання балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків, та відмовив у задоволенні заяви, оскільки заявником не доведено наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його виконання неможливим, а представлені доводи та докази є непереконливими та недостатньо обґрунтованими.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010 року №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
З урахуванням наведеного та зважаючи на встановлені у справі обставини, суд апеляційної інстанції зазначає, що розглянуті доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, судом не було з`ясовано обставин, що мають значення для справи або судом визнано встановленими обставини, що мають значення для справи, які не доведено належними доказами. 
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
Судові витрати.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275 , 276, 281- 284 ГПК України, суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю імені Данила Галицького залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 09.02.2026 у справі №914/3745/25 в оскаржуваній частині - без змін.
2. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття.
У зв`язку із перебуванням членів колегії суддів Зварич О.В., Панової І.Ю. у відпустці, повний текст постанови складено 11.05.2026.

Головуючий суддя В.О. Ржепецький

Судді О.В. Зварич

І.Ю. Панова