Справа № 308/14030/25

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.06.2026 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Клочкової А.О. в інтересах ОСОБА_1  на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,
В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2025 року накладено на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , військовослужбовця, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 , судовий збір в розмірі – 605 грн. 60 коп.
Відповідно до постанови суду, - 16.09.2025 о 23 год. 18 хв. в м. Ужгород, вул. Володимирська, 90, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen Golf н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння (порушення координації рухів, виражене тремтіння пальців рук, зіниці очей які не реагують на світло). Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився о 00 год. 17 хв. 17.09.2025 року за адресою м. Ужгород, вул. Сергія Мартина, 4А, що зафіксовано на нагрудний відео реєстратор БК:470101, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив дії передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись з даною постановою суду, адвокат Клочкова А.О. в інтересах ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Вважає, що судом першої інстанції було поверхнево розглянуто дану справу, не було здійснено повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи. Зазначає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з причин: порушення права на доступ до правосуддя, так як безпідставно було відмовлено в проведенні судових засідань в режимі відеоконференції. Стверджує, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у визначений законом спосіб, він не зміг здати біологічні зразки сечі через відсутність фізіологічної потреби. При цьому зазначає, що лікар-нарколог та працівники поліції не запропонували йому здати зразки крові, слини, змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук для проведення відповідних лабораторних досліджень, а розцінили поведінку ОСОБА_1 як відмову від проходження огляду на стан сп`яніння та склали протокол. В обґрунтування зазначеного сторона захисту послалася на ряд судових рішень апеляційних судів України. Зазначає, що останній є діючим військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 02.05.2022 року, має статус учасника бонових дій, має позитивну характеристику з місця проходження військової служби, отримав багато нагород. На переконання захисника, вказані обставини свідчать про те, що право керування транспортними засобами вкрай необхідне ОСОБА_1 для проходження військової служби та виконання покладених на нього обов`язків військової служби, а тому вважає за можливе застосувати аналогію закону та призначити більш м`яке стягнення, ніж передбачено законом, відповідно до ст. 69 КК України, в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами. Посилаючись на практику ЄСПЛ, сторона захисту вважає, що суд першої інстанції надаючи оцінку доводам сторони захисту, викладеним у клопотанні про закриття справи, за відсутності сторони обвинувачення, у разі прийняття рішення про визнання винуватим підзахисного, свідчить про те, що суд неодмінно перебрав на себе обов`язки щодо підтримання обвинувачення, що є порушенням вимоги безсторонності та є порушенням п.1 ст.6 Конвенції.
Апеляційним судом справа про адміністративне правопорушення розглядається за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника-адвоката Клочкової А.О., які були належним чином повідомлені про розгляд справи, про що свідчать довідки про доставку SMS – повідомлення, жодних клопотань про відкладення розгляду справи від вказаних осіб не надходило. З огляду на наведене, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, сформованої у справі «Пономарьов проти України», де зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження і те що заявник має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді та враховуючи те, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, і його захисником-адвокатом Клочковою А.О. подано апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції, тому апеляційний суд, відповідно до ст. 294 КУпАП, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначених учасників судового процесу.
Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно не задовольнив клопотання захисника про забезпечення її участі у судовому засіданні в режимі ВКЗ та розглянув справу без участі захисника, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Так, відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, суддя мотивував своє рішення тим, що наведені адвокатом Клочковою А.О. у клопотанні обставини неможливості прибуття у судове засідання є не доведеними. Крім того, особа відносно якої складено протокол ОСОБА_1 проживає у м. Ужгороді, тобто адвокатом не доведено, що існують підстави, визначені ч. 1 ст. 336 КПК України.

З вказаним мотивами суду першої інстанції щодо відмови у проведенні судового засідання в режимі ВКЗ, погоджується і апеляційний суд.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції у частині визнання винуватості, кваліфікації дій та накладеного стягнення, апеляційний суд відхиляє беручи до уваги такі обставини.
Згідно положень ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти вмотивоване законне рішення.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при розгляді даної справи дотримався зазначених вимог закону, повно й всебічно з`ясував усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, в тому числі й щодо накладення адміністративного стягнення.
Згідно пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до підпункту а) пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №456110 від 17.09.2025 слідує, що16.09.2025 о 23 год. 18 хв. в м. Ужгород, вул. Володимирська, 90, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen Golf н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння (порушення координації рухів, виражене тремтіння пальців рук, зіниці очей які не реагують на світло). Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився о 00 год. 17 хв. 17.09.2025 року за адресою м. Ужгород, вул. Сергія Мартина, 4А, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Незважаючи на невизнання  ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його винуватість у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, підтверджується сукупністю зібраних по справі, досліджених суддею місцевого та апеляційного суду та наведених у постанові доказів.

Зокрема, вина  ОСОБА_1 стверджується вказаним вище протоколом про адміністративне правопорушення, яким зафіксовано обставини вчиненого адміністративного правопорушення та який відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, як щодо змісту так і щодо форми, своїми підписами в протоколі ОСОБА_1 підтвердив, що права та обов`язки йому роз`яснені, зі змістом протоколу ознайомлений, його копію отримав, що до протоколу внесені правильні дані щодо його особи, по суті порушення пояснив, що їхав два дні додому у відпустку із зони бойових дій. Від огляду не відмовлявся, тому суд обґрунтовано визнав викладені у ньому відомості належним доказом у справі про адміністративне правопорушення; копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5738760 від 17.09.2025, з якої вбачається, що водія ОСОБА_1 поліцейським притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП та піддано стягненню; розпискою ОСОБА_1 від 17.09.2025, згідно з якою ним підтверджено факт залишення на зберіганні автомобіля Volkswagen Golf н.з. НОМЕР_1 , за адресою: м. Ужгород, вул. Володимирська, 90; наявними у матеріалах справи та дослідженими відеозаписами, які містяться на DVD-R диску, якими підтверджується факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в установленому законом порядку.

Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та передбаченими способами. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності, а тому є допустимими, належними і достатніми для підтвердження висновків суду про винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 Правил дорожнього руху України, та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому твердження в апеляційній скарзі про те, що дану справу розглянуто поверхнево, не було здійснено повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, є необґрунтованими.

Твердження сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у визначений законом спосіб, він не зміг здати біологічні зразки сечі через відсутність фізіологічної потреби. При цьому лікар-нарколог та працівники поліції не запропонували йому здати зразки крові, слини, змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук для проведення відповідних лабораторних досліджень, а розцінили поведінку ОСОБА_1 як відмову від проходження огляду на стан сп`яніння та склали протокол, апеляційний суд до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Згідно пункту 12 розділу IІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №1413/27858, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.
За приписами ч. 2 ст. 266 КУпАП (із змінами і доповненнями, внесеними в останнє згідно із Законом України від 16.02.2021 N 1231-IX) огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Наявними у матеріалах справи доказами, а саме відеозапису підтверджено, що під час спілкування з водієм ОСОБА_1 працівниками поліції у останнього були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: порушення координації рухів, виражене тремтіння пальців рук, зіниці очей які не реагують на світло. Водію було запропоновано пройти медичний огляд на перебування у стані наркотичного сп`яніння у медичному закладі, на що водій ОСОБА_1 спочатку погодився. Прибувши у супроводі поліцейських до закладу охорони здоров`я, останній у присутності лікаря-нарколога відмовився від проходження огляду, мотивуючи свою позицію відсутністю фізіологічної потреби.
На переконання апеляційного суду, дії працівників поліції відповідали вимогам ст. 266 КУпАП та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду, затвердженого постановою КМУ від 17 грудня 2008 року №1103, а також Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС та МОН України від 09 листопада 2015 року № 1452/735.
Пунктами 7, 12, 13 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, на які посилається апелянт, встановлено, що проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини обов`язкове.
Предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук.
Для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки біологічних середовищ, вказаних у пункті 12 цього розділу.
Апеляційний суд зауважує на тому, що положення пункту 13 розділу ІІІ Інструкції не зобов`язує лікаря використовувати для дослідження саме кров, а надає йому можливість її використання, якщо в обстеженої особи неможливо взяти зразки біологічного середовища, зазначених у п.12 цього розділу. Наявність норми Інструкції, які містять перелік видів біологічного середовища, які, окрім сечі, можуть бути відібрані, жодним чином не означають, що це є альтернатива для особи, яка проходить огляд на стан сп`яніння обирати вид біологічного середовища, яке йому зручно здавати. Вказана альтернатива встановлена для тих випадків, коли відсутня реальна об`єктивна можливість здати якийсь із зазначених видів біологічного середовища. У всякому разі, огляд на стан сп`яніння проводиться лікарем медичного закладу до якого доставлений водій транспортного засобу, і лише лікар може визначити вид зразків біологічного середовища, необхідних для лабораторного дослідження. При цьому, враховується, які саме зразки біологічного середовища можна дослідити у цьому закладі охорони здоров`я.
Отже доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 не відмовлявся пройти огляд, повідомивши, що не має фізіологічної потреби, та не заперечував проти інших видів огляду, є неспроможними та спростовуються наявними відеозаписами.

На переконання апеляційного суду, така поведінка ОСОБА_1 , що зафіксована на відеозаписі, була спрямована на небажання проходити освідування у медзакладі та свідчить про те, що він уникав пройти запропонований йому огляд на перебування у стані наркотичного сп`яніння, посилаючись на відсутність фізіологічної можливості. Наявним відеозаписом підтверджено, що працівники поліції неодноразово пояснювали ОСОБА_1 наслідки відмови від проходження огляду та жодним чином не обмежували йому передбачений законом час для проходження такого огляду.
Відомості з оглянутого відеозапису переконують апеляційний суд у достатності у ОСОБА_1 часу для здачі біоматеріалу (сечі), що обумовлено також і фізіологічними потребами. Останній не вказував про наявність у нього будь-яких захворювань, які б призводили до затримки сечі, і жодних документів на підтвердження цього факту не надавав. Посилання на неможливість з фізіологічних причин здати сечу для проведення дослідження, за відсутності даних про наявність захворювань, які можуть ускладнити здачу сечі на дослідження, спрямовані на відмову від проходження огляду на стан сп`яніння. Відбір сечі на аналіз не складає особливих труднощів, оскільки стосується звичайних природних потреб будь-якої людини та визнається найбільш доступним та ефективним методом для подальшого проведення лабораторних досліджень щодо виявлення стану сп`яніння. 
На переконання апеляційного суду такі дії ОСОБА_1 свідчать про те, що він не мав на меті пройти огляд на стан сп`яніння, а навпаки здійснював свідомі та вольові дії, щоб ухилитись від проходження медичного огляду у повному обсязі, та, як наслідок, уникнути відповідальності.
Лікарем та працівниками поліції було забезпечено ОСОБА_1 реальну об`єктивну можливість пройти огляд в умовах медичного закладу у повному об`ємі, а також в законному порядку йому було надано можливість реалізації його обов`язків, встановлених Правилами дорожнього руху, однак останній їх не виконав.

Посилання сторони захисту про протилежне є особистим тлумаченням фактичних обставин події та нормативних документів, якими регламентується порядок виявлення у водіїв стану сп`яніння та фіксації його результатів, яке є хибним і не ґрунтується на зазначених вище нормативних документах.
Отже, досліджені та покладені в основу рішення суду першої інстанції докази, які були перевірені під час апеляційного розгляду, є належними та допустимими доказами по справі у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки складені уповноваженими особами, відповідно до процедури їх збирання та у своїй сукупності дають підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у відмові особи, яка керує транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння, від проходження в установленому законом порядку огляду з метою встановлення стану наркотичного сп`яніння при обставинах встановлених постановою судді першої інстанції від 29 жовтня 2025 року, чим було порушено вимоги п. 2.5 ПДР України, тобто ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що з моменту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення та по теперішній час, останній не звертався зі скаргами щодо незаконності дій поліцейських. Тобто незаконність дій інспекторів не встановлена будь-яким судовим рішенням або висновком компетентного органу.
За таких обставин, відсутні підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення.
Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності постанови судді місцевого суду та наявності підстав для закриття провадження у справі, в апеляційній скарзі не наведено й під час апеляційного перегляду справи не встановлені, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події та не спростовують доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Аналогічні посилання в апеляційній скарзі носять загальний характер та є суб`єктивними, у зв`язку з чим апеляційний суд приходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.
При цьому апеляційний суд керується висновком ЄСПЛ, зроблений ним у справі «Серекін та інші проти України» від 10.02.2010 року, де в п. 51 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та є способом його самозахисту.
Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік є необхідним та достатнім для його виховання у дусі додержання законів України, запобігання вчиненню нових правопорушень як ним самим, так і іншими особами.

Посилання сторони захисту на проходження ОСОБА_1 військової служби, наявність статусу учасника бойових дій, позитивні характеристики з місця проходження військової служби, отримання багато нагород, були враховані судом при оцінці особи правопорушника. Водночас зазначені обставини не можуть бути підставою для непризначення або часткового застосування адміністративного стягнення, прямо визначеного законом як обов`язкове.

Доводи апелянта щодо можливості застосування за аналогією положень ст. 69 КК України також є юридично неспроможними. Стаття 69 КК України регулює питання призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, виключно у сфері кримінальної відповідальності. Натомість законодавство про адміністративні правопорушення не містить норм, які б надавали суду право призначати адміністративне стягнення нижче меж встановлених законом.

Більше того, аналогія закону допускається лише у випадках, передбачених процесуальним законодавством, тоді як застосування за аналогією норм матеріального права, які встановлюють відповідальність, є неприпустимим. При цьому ч. 4 ст. 3 КК України прямо забороняє застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією.

Загальні засади накладення адміністративного стягнення, визначені ч. 1 ст. 33 КУпАП, зобов`язують суд застосовувати стягнення в межах, установлених законом. Вказана норма не наділяє суд повноваженнями змінювати зміст безальтернативної санкції або застосовувати її частково.

Отже, враховуючи, що санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає лише такий вид адміністративного стягнення для водія як штраф із позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, підстав для пом`якшення призначеного стягнення чи застосування за аналогією положень ст. 69 КК України не вбачається.

Таким чином, сторона захисту не навела жодного доводу, який би ставив під сумнів об`єктивність чи допустимість доказів, покладених в основу рішення суду першої інстанції. Встановлена сукупність доказів дає достатні підстави для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Підстав для скасування постанови не вбачається.

На підставі наведеного, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Клочкової А.О. слід відхилити, а оскаржувану постанову суду першої інстанції від 29 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_1 - залишити без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Клочкової А.О. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Т.Ю. Бисага