ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

20 травня 2026 року	м. Ужгород	№ 260/168/26 	

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої - судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ: 
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 1) Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 , з лав Збройних Сил України на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, а саме через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати; 2) Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення, яким звільнити з лав Збройних Сил України ОСОБА_1 на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, а саме через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 02 грудня 2025 року звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, а саме: у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років. Однак, відповідачем відмовлено у задоволенні рапорту. Позивач вважає відмову у звільненні з військової служби протиправною, адже з рапортом були подані документи, які підтверджують підставу звільнення з військової служби за сімейними обставинами. 
Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову, в зв`язку з тим, що за результатами вивчення доданих до рапорту про звільнення копій додатків, було встановлено, що за наявними документами у позивача відсутні підстави для звільнення з військової служби, у відповідності до вимог підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Документи, визначені підпунктом 19 пункту 5 Переліку документів у Додатку 19 до рапорту про звільнення з військової служби, позивачем не додані. Таким чином, відповідач зазначає, що виховання позивачем дитини з інвалідністю віком до 18 років за відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати, не підтверджується.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 02 грудня 2025 року позивачем засобами поштового зв`язку подано рапорт Командиру військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років). До вказаного рапорту позивач долучив засвідчені копії таких документів: виписку із медичної картки стаціонарного хворого № 5034 ОСОБА_2 ; консультаційний висновок спеціаліста від 25.07.2025 ОСОБА_2 ; консультаційний висновок спеціаліста від 17.06.2025 ОСОБА_2 ; консультаційний висновок спеціаліста від 11.06.2025 ОСОБА_2 ; консультаційний висновок спеціаліста від 04.08.2025 ОСОБА_2 ; медичний висновок №314 від 17.06.2024 про дитину - інваліда віком до 18 років ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; довідку №473 від 17.06.2024 про потребу дитини-інваліда у домашньому догляді; довідку Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області №539 від 02.09.2025 р.; акт обстеження умов проживання від 24.10.2025; висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків №141 від 05.08.2025; висновок лікарсько – консультативної комісії №141 від 05.08.2025 (протокол №29 від 05.08.2025); витяг з протоколу ЛКК №024/902 від 12.06.2024 р.; картку платника податків на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 ; свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ; військовий квиток серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_1 .
Листом від 28 грудня 2025 року № 1464/11156 відповідач повідомив позивача про розгляд рапорту та про відмову у його задоволенні, у зв`язку з тим, що до рапорту про звільнення з військової служби документи, визначені підпунктом 19 пункту 5 Переліку документів у Додатку 19, які підтверджують відсутність інших осіб, які зобов`язані виховувати дочку військовослужбовця – дитину з інвалідністю віком до 18 років, не додані. За наведених обставин, виховання військовослужбовцем ОСОБА_1 дитини з інвалідністю віком до 18 років за відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати – не підтверджується.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ.
Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.
Частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені частиною четвертою статті 26 Закону №2232-ХІІ. Зокрема, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої названої статті під час дії воєнного стану такі військовослужбовці звільняються через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ, до якої кореспондує підпункт «г» пункту 2 частини четвертої цієї статті, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженимУказом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Порядок №1153), відповідно до пункту 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454; далі Інструкція №170).
Згідно з підпунктом 19 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовцем, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати подаються:
медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років щодо встановлення категорії «дитина з інвалідністю» за формою згідно з наказом МОЗ від 04 грудня 2001 року № 482, або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю за формою згідно з наказом МОЗ від 08 жовтня 2007 року № 623;
копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи;
один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
З наведеного слідує, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає такі етапи: подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу про звільнення зі служби. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.
За обставин цієї справи, позивач звертався до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, абзацу 8 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, тобто за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
За результатами розгляду рапорту та долучених до нього документів, позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки не надано документи, які підтверджують відсутність інших осіб, які зобов`язанні виховувати дитину з інвалідністю віком до 18 років.
Дослідженням матеріалів справи встановлено, що між позивачем та ОСОБА_4 11.02.2012 року зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 . З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 слідує, що батьками ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), є ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_2 (мати). ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, що підтверджено витягом з протоколу ЛКК № 024/902 від 12.06.2024 р., медичним висновком про дитину – інваліда віком до 18 років № 314 від 17.06.2024 р. та довідкою про потребу дитини – інваліда у домашньому догляді № 473 від 17.06.2024 р.
Згідно висновку ЛКК (протокол № 29 від 05.08.2025 р.) дружина позивача – ОСОБА_2 за станом здоров`я на теперішній час потребує тимчасового стороннього догляду, дообстеження та лікування терміном на 6 місяців.
Висновком лікарсько – консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків від 05.08.2025 року № 29/141, встановлено, що дружина позивача - ОСОБА_2 має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. 
Згідно довідки Дубівської селищної ради від 02.09.2025 року № 539, ОСОБА_2 потребує фактичного догляду членом сім`ї, у тому числі у період дообстеження та лікування. У сім`ї виховується неповнолітня дитина ОСОБА_3 , яка являється дитиною-інвалідом. Інші родичі не мають можливості здійснювати належний догляд, оскільки: батьки військовослужбовця зловживають алкоголем та фактично не можуть брати участь у вихованні та догляді; батьки дружини є пенсіонерами, за станом здоров`я не здатні забезпечувати постійний догляд за донькою та онукою. У зв`язку з цим, фактичний догляд за дружиною та неповнолітньою дитиною з інвалідністю здійснює виключно ОСОБА_1 , який на даний час проходить військову службу.
Також, актом обстеження умов проживання від 24.10.2025 року, комісією встановлено, що ОСОБА_2 не може здійснювати належний догляд за дитиною з інвалідністю ОСОБА_3 , згідно висновку ЛКК закладу охорони здоров`я від 05.08.2025 року № 29/14.
Враховуючи наведене, суд зазначає, що надані до рапорту документи підтверджують обставини, що у дочки позивача (дитини з інвалідністю віком до 18 років) відсутні інші особи, які можуть здійснювати виховання та належний догляд за нею.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини першої статті 2 КАС України, згідно яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За змістом частин першої-другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Під час судового розгляду справи по суті відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність своїх дій щодо відмови позивачу у звільненні його з військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років та відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби, суд зазначає наступне.
Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на суть та характер спірних відносин, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, а також зобов`язати відповідача розглянути повторно рапорт позивача про звільнення з військової служби від 02 грудня 2025 року та прийняти рішення по суті, з урахуванням висновків суду.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.
Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути повторно рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 02 грудня 2025 року та прийняти рішення по суті, з урахуванням висновків суду.

4. В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Н.Д. Маєцька