Справа № 756/5317/21
Провадження № 2/756/36/26

УКРАЇНА

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року       місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:
головуючого - судді Ткач М.М.,
за участю секретаря судових засідань - Тагієва Р.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у Києві у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування, заподіяної смертю фізичної особи та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Яцишин І.В. звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування, заподіяної смертю фізичної особи та відшкодування моральної шкоди.
Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12.03.2019 у місті Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода, де водій керуючи автомобілем «LDV CONVOY 400», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП ОСОБА_2 , отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до Київської МКЛ № 8, де помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок загибелі батька, позивачу, яка є донькою останнього завдано значну та непоправну шкоду, яка проявилася у понесених витратах на лікування, у моральній шкоді, у понесених витратах на поховання. Станом на дату ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ 7245529, який діяв на момент настання ДТП станом на 12.03.2019. За фактом настання дорожньо-транспортної пригоди було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100050001858. Представником позивача на адресу відповідача було надіслано повідомлення про ДТП від 16.01.2020 та заяви про виплату страхового відшкодування від 16.01.2020 з усіма необхідними документами. Відповідач листом від 22.01.2020 № 319 повідомив представника позивача про те, що АТ «СГ «ТАС» (приватне) у відповідності до вимог ст. 35 та ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» призупиняє розгляд справи, оскільки по даній справі не має документального підтвердження завершення кримінального провадження, а страховику не відомо про набрання рішення у кримінальній справі законної сили. При наданні вироку суду по кримінальній справі розгляд справи буде відновлено з прийняттям відповідного рішення по справі. Представник позивача зазначає, що відмова відповідача у здійсненні виплати страхового відшкодування позивачу суперечить вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим позивачем прийнято рішення звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. На підставі вищенаведеного, позивач просить, стягнути з відповідача 2153,00 грн. страхового відшкодування, як грошової компенсації за понесені витрати на поховання загиблого, 16 692,00 грн. страхового відшкодування, як грошової компенсації за спричинену моральну шкоду, 19 937,67 грн страхового відшкодування, як грошової компенсації за понесені витрати на придбання медичних препаратів та лікарських засобів, судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16.04.2021 суддею Яценко Н.О. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування, заподіяної смертю фізичної особи та відшкодування моральної шкоди. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження.
08.02.2022 на адресу суду від представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Крім того, до відзиву на позовну заяву долучено клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням (вироком) у кримінальному провадженні №12002016046460000146, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 ККУ.
З огляду на те, що суддю Оболонського районного суду міста Києва Яценко Н.О., у провадженні якої перебувала дана справа, відповідно до рішення ВРП від 10.12.2024 звільнено у зв`язку з поданням заяви про відставку, згідно із рішення зборів суддів Оболонського районного суду міста Києва від 17.12.2024, призначено повторний автоматизований розподіл справи за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування, заподіяної смертю фізичної особи та відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2024, справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування, заподіяної смертю фізичної особи та відшкодування моральної шкоди, розподілено судді Ткач М.М.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 09.09.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ПАТ «Страхова група «ТАС» про зупинення провадження у справі, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Лабик Р.Р. про витребування доказів у справі, зобов`язано позивача надати оригінали фіскальних чеків, які подані в підтвердження понесення витрат на придбання медичних препаратів та лікарських засобів, для їх огляду в судовому засіданні.
16.12.2025 на адресу суду надійшов лист від Оболонської окружної прокуратури міста Києва, у якому серед іншого, повідомляється, що за результатами дізнання у кримінальному провадженні № 12019100050001858 від 12.03.2019 за ч.1 ст.286 КК України, 05.12.2025 дізнавачем у провадженні прийнято рішення про його закриття, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. До зазначеного листа долучено копію постанови закриття кримінального провадження від 05.12.2025.
30.12.2025 до суду від Оболонського УП ГУНП у м.Києві надійшов лист, у якому серед іншого, повідомляється, що за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12019100050001858 від 12.03.2019 за ч.1 ст.286 КК України, 05.12.2025 прийнято рішення про його закриття, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
27.01.2026 до суду від представника відповідача надійшло клопотання, до якого, серед іншого, долучено оригінали фіскальних чеків, які надані позивачем ПАТ «Страхова група «ТАС» у підтвердження витрат на поховання та лікування ОСОБА_2 
01.04.2026 до суду від Оболонської окружної прокуратури міста Києва надійшов лист, у якому повідомляється, що відомості про оскарження постанови дізнавача про закриття кримінального провадження № 12019100050001858 від 12.03.2019 за ч.1 ст. 286 КК України, станом на 31.03.2026, відсутні, постанова не скасована.
Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. При цьому, 05.01.2026 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання, у якому просив розглянути справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. При цьому, 16.03.2026 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку ведення військових дій в Україні, введення воєнного стану, оголошення періодичних повітряних тривог та загроз ракетних ударів, з метою збереження життя і здоров`я учасників судового процесу. 
З даного приводу суд вважає за необхідне зазначити, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами (ст. 2 ЦПК України).
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України).
Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторони відповідача, оскільки неявка сторони відповідача не перешкоджає її розгляду.
З урахуванням викладеного, враховуючи, що сторона відповідача була повідомлена про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить клопотання представника відповідача про його відкладення, беручи до уваги те, що представником відповідача був поданий до суду відзив на позов, у якому були висловлені доводи в обгрунтування своїх заперечень проти позову, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів з урахуванням позицій сторін, викладених у заявах по суті.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. 
Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом установлено, що 12.03.2019 у місті Києві, вул. Я.Івашкевича, 6/8 відбулася дорожньо-транспортна пригода, де водій керуючи автомобілем «LDV CONVOY 400», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок ДТП ОСОБА_2 , отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до Київської МКЛ № 8.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 20.03.2019, виданим Оболонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис №213.
За вказаним фактом дорожньо-транспортної пригоди 12.03.2019 Оболонським УП ГУНП у м. Києві внесено відомості до Єдиного реєстру досудових за №12019100050001858 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.
На час звернення позивача з даним позовом до суду відомості щодо кінцевого рішення, прийнятого в рамках вказаного кримінального провадження, були відсутні.
За результатами перевірки чинності полісу внутрішнього страхування на сайті Моторного (транспортного) страхового бюро, встановлено, що цивільно-правова відповідальність автомобіля «LDV 400», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована в Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС». Поліс № AМ7245529, станом на 12.03.2019 був діючим.
Позивач є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 12.10.1978, копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 08.08.2003. 
Як зазначає представник позивача у позові, на поштову адресу відповідача були направлені повідомлення про ДТП від 16.01.2020 та заяви про виплату страхового відшкодування від 16.01.2020 з усіма необхідними документами.
Листом від 22.01.2020 № 319 відповідач повідомив представника позивача про те, що АТ «СГ «ТАС» (приватне) у відповідності до вимог ст. 35 та ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» призупиняє розгляд справи, оскільки по даній справі не має документального підтвердження завершення кримінального провадження, а страховику не відомо про набрання рішення у кримінальній справі законної сили. При наданні вироку суду по кримінальній справі розгляд справи буде відновлено з прийняттям відповідного рішення по справі.
З урахуванням наведеного, вирішення питання щодо виплати страхового відшкодування було призупинено до отримання страховиком всіх необхідних документів.
Жодних рішень щодо виплати страхового відшкодування позивачу, у тому числі рішення про відмову у такій виплаті, відповідачем за результатами розгляду таких документів прийнято не було.
Як убачається із матеріалів справи, не прийнято таких рішень відповідачем і на час розгляду даної справи судом.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) (у редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин).
Так, частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.
Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Разом з цим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).
Статтею 3 Закону встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).
Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Частиною першою статті 21 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.
Стаття 27 Закону до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.
Пунктом 27.3 статті 27 Закону передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Пунктом 27.4 статті 27 Закону передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Пунктом 27.5 статті 27 Закону передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26.04.2002 у справі №184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01.07.2020 у справі №554/858/19 (провадження № 61-6775св20).
Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05.06.2019 у справі №466/4412/15-ц (провадження №61-37654св18); від 15.08.2019 у справі №756/16649/13-ц (провадження №61-26702св18); від 02.10.2019 у справі №447/2438/16-ц (провадження №61-26195св18); від 11.12.2019 у справі №601/1304/15-ц (провадження №61-33216св18).
У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.
Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.
Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03.12.2014 у справі №6-183цс14.
Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
З урахуванням вказаного, суд вважає, що посилання відповідача на те, що позовні вимоги є передчасними у зв`язку з тим, що вина водія забезпеченого транспортного засобу не підтверджена, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, передбачена статтею 1187 ЦК України.
Разом із цим, при розгляді даної справи суд також враховує наступне.
Як встановлено судом, згідно з постановою дізнавача ВД Оболонського УП ГУ Національної поліції в м.Києві Хлопова М. закрито кримінальне провадження № 12019100050001858 від 12.03.2019, за відсутності в діях ОСОБА_3 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Зі змісту вказаної постанови дізнавача вбачається, що в ході досудового розслідування було проведено ряд слідчих дій, зокрема, проведено допит ОСОБА_3 , свідка ОСОБА_4 , проведено експертизи.
Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що велосипедист ОСОБА_2 , порушив вимоги Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 і введені в дію з 01.01.2002, зокрема пунктів 10.1,10.3 ПДР України. В свою чергу водій автомобіля «LDV 400», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 і введені в дію з 01.01.2002, зокрема п. 12.3 ПДР України.
Порушення велосипедистом ОСОБА_2 та водієм автомобіля «LDV 400», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №042-894-2020 від 02.07.2020 у ОСОБА_2 були виявлені тілесні ушкодження, однак ступінь тяжкості вказаних тілесних ушкоджень експертом виявлено не було. У висновку судово-медичної експертизи, експертом зазначено, що 19.03.2019 о 12:15 у ОСОБА_2 було констатовано біологічну смерть. Зазначено, що у вивченій медичній документації відсутні дані розтину трупа ОСОБА_2 , звертаючи увагу на відсутність даних гістологічного дослідження від трупу ОСОБА_2 , на поточному етапі слід утриматися від надання відповідей на поставлені питання постанови та повідомити, що вирішення поставлених питань (зокрема, причини смерті, тощо) відновиться до компетенції судово-медичної (комісійної експертизи).
Відповідно до довідки про причину смерті №298, ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Причина смерті: ЦВХ Атеросклеротична енцефалопатія. 
Відповідно до протоколу патологоанатомічного дослідження №256 від 20.03.2019 причиною смерті ОСОБА_2 , стала легенево-серцева недостатність обумовлена тромбоемболією легеневої артерії на тлі некомпенсованої ішемічної хвороби серця.
З метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, які отримав ОСОБА_2 та причинного зв`язку між смертю ОСОБА_2 та ДТП, Оболонським УП ГУ НП у місті Києві неодноразово призначалися судово-медична експертиза, однак постанова про призначення експертизи була повернена без виконання через не задоволення клопотання експертів щодо надання на дослідження медичної документації ОСОБА_2 , а саме оригіналу медичної карти стаціонарного хворого № 5904 з КМКЛ № 8, рентгенограм лівої стегнової кістки від 12.03., 13.03., 19.03.2019 року з КМКЛ № 8, тощо.
Під час досудового розслідування було встановлено, що оригінали вищевказаної медичної документації, зокрема медична карта стаціонарного хворого № 5904 та п`ять рентгенограм на ім`я ОСОБА_2 , в період з 15.12.2020 по 12.10.2022 були втрачені наразі не встановленим працівником Оболонського УП ГУ НП у місті Києві, про що Оболонською окружною прокуратурою міста Києва було розпочате кримінальне провадження № 42025102050000210 від 03.12.2025 року за ч. 1 ст. 367 КК України, яке було скероване до ДБР для проведення досудового розслідування.
Враховуючи вищевикладене, слідство позбавлене можливості встановити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, які отримав внаслідок ДТП ОСОБА_2 , та наявність або відсутність причинно-наслідкового зв`язку між смертю ОСОБА_2 та ДТП.
Зважаючи на обставини, встановлені під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження, можна зробити висновок, що смерть ОСОБА_2 могла настати внаслідок наїзду на нього.
Разом із цим, під час досудового розслідування встановити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, які отримав внаслідок ДТП ОСОБА_2 та причинно-наслідковий зв`язок між смертю ОСОБА_2 та ДТП не виявилося можливим.
Відомостей на спростування вказаних обставини матеріали справи не містять.
При вирішенні даного спору суд також виходить із того, що відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначений процесуальний обов`язок кореспондується і з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду.
З огляду на вищевикладене, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.
Керуючись статтями 12-13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування, заподіяної смертю фізичної особи та відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 08.04.2026.
Відомості про сторони:
1. Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 );
2. Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» ( код ЄДРПОУ 30115243, місцезнаходження: м.Київ, просп. Перемоги, 65). 

Суддя              М. М. Ткач