ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року
м. Київ
справа № 766/8881/23
провадження № 51-661 км 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженої ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Херсонського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року у кримінальному провадженні № 12023231080002172 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 22 квітня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади і місцевого самоврядування та займатися діяльністю, яка пов`язана з виборчим процесом та процесом референдуму строком на 10 років, з конфіскацією всього належного їй майна.
Початок строку відбуття покарання у виді позбавлення волі встановлено рахувати з 30 серпня 2023 року.

Вироком Херсонського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначеного покарання.
Постановлено новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, та займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом та процесом референдуму строком на 10 років, з конфіскацією всього особистого майна.
Строк відбуття основного покарання обчислювати з моменту набрання вироком законної сили, а строк відбування додаткового покарання рахувати з моменту відбуття нею основного покарання.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк відбування основного покарання строк її попереднього ув`язнення з 30 серпня 2023 року по день набрання вироком законної сили.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнана винуватою в тому, що вона, будучи громадянкою України, умисно, усвідомлюючи свою протиправну діяльність та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, в порушення Конституції України, Законів України «Про всеукраїнський референдум» та «Про правовий режим воєнного стану», у період з 23 по 27 вересня 2022 року з урною для бюлетенів та наданими їй бюлетенями, добровільно прийняла участь у проведенні незаконного референдуму біля с. Ромашкове, с. Дніпровське, с. Софіївка, с. Широка Балка Херсонського району Херсонської області, шляхом виїзду на земельні ділянки у цих селах, де знаходились та працювали мешканці цього району, з метою залучення їх до голосування у незаконному референдумі щодо входження Херсонської області до складу РФ. Під час цього ОСОБА_6 вела облік громадян України, які приймали участь у проведенні референдуму та надавала бюлетені для голосування.
Такі незаконні та неправомірні дії ОСОБА_6 сприяли визнанню Російською Федерацією незаконного референдуму таким, що відбувся, та незаконного приєднання територій Херсонської області до її складу.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд не дав оцінки всім доводам апеляційної скарги, хоча й постановив провести часткове судове слідство, проте усупереч ст. 404 КПК України не дослідив усіх доказів. Крім того, відмовляючи стороні захисту в повторному дослідженні доказів, суд не зазначив про це клопотання у вироку, не навів підстав для такої відмови, чим порушив ст. 372 цього Кодексу.
Також, на думку захисника, апеляційний суд безпідставно погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність порушення правил підслідності під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні. Захисник вважає, що постанова прокурора про доручення здійснення досудового розслідування органам поліції не містить переконливих мотивів, а тому є незаконною.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджена та її захисник у судовому засіданні підтримали скаргу з наведених у ній мотивів та просили її задовольнити.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги та просив залишити вирок апеляційного суду без змін.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів, наведених у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви суду

Під час перегляду оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про винуватість засудженої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку фактичних обставин. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

У цьому провадженні суди ретельно перевірили доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими.

Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина обвинуваченої доведена поза розумним сумнівом. 

Суд касаційної інстанції зауважує на усталену судову практику, відповідно до якої склад правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, передбачає широкий діапазон незаконних дій - від зайняття посад, пов`язаних із виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, до участі в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території тощо.

Суд першої інстанції на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установив, що ОСОБА_6 , будучи громадянкою України, добровільно погодилася на участь у проведенні незаконного референдуму, отримавши за це гроші від окупаційної влади. В суді було доведено, що обвинувачена мала вибір та можливість відмовитися від дій, які є кримінально-караними, однак свідомо працевлаштувалася на осіб, які підтримували окупаційну владу, отримувала заробітну плату в російських рублях, не вчинила жодної дії для запобігання участі у проведенні незаконного референдуму ані 22 вересня 2022 року, коли їй поступила пропозиція вчинення таких дій, ані кожного наступного дня. В суді під час допиту свідка ОСОБА_8 було встановлено, що свідок опинилася в аналогічній ситуації, їй також пропонували взяти участь у проведенні незаконного референдуму, проте вона відмовилася, при цьому жодних наслідків такої відмови для неї не настало. Тобто, суд установив можливість відмови від участі у цих незаконних діях. При цьому з аналізу показань допитаних у судовому засіданні свідків був зроблений обґрунтований висновок про відсутність належних доказів примусу ОСОБА_6 до участі у проведенні незаконного референдуму.

Отже, в суді беззаперечно встановлено, що обвинувачена добровільно, без будь-якого примусу прийняла участь у проведенні незаконного референдуму, за виконану роботу отримала грошові кошти від окупаційної влади, мала можливість відмовитися від протиправних дій, але цього не зробила, про факти застосування будь-якого насильства, тиску, примусу після звільнення території від окупації не повідомляла, тілесних ушкоджень, пригніченого стану свідки в неї не бачили, у зв`язку із чим суди чітко зазначили, що вона мала фізичну можливість не здійснювали протиправні дії, але використала ці події у своїх цілях. 

Суди встановили, що засуджена діяла добровільно і колегія суддів не має сумніву у правильності такого висновку. Тому суд касаційної інстанції погоджується із висновком, що вина ОСОБА_6 доведена поза розумним сумнівом, кваліфікації її дій відповідає встановленим судом фактичним обставинам.

Апеляційний суд розглянув це кримінальне провадження у межах своїх повноважень, перевірив доводи апеляційних скарг прокурора та захисника і навів у своєму вироку мотиви, з яких він виходив при постановленні рішення. З цими мотивами колегія суддів погоджується.

У касаційній скарзі захисник вказує на порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України внаслідок безпідставної відмови суду в повторному дослідженні доказів і проведенні лише часткового судового слідства.

Ці доводи є безпідставними. 

Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано, що за клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Сам факт незгоди сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

У цьому кримінальному провадженні сторона захисту заявляла клопотання про дослідження доказів, суд його оголосив у судовому засіданні, заслухав думку учасників засідання та відмовив у задоволенні клопотання, оскільки захисником не наведено підстав, передбачених ст. 404 КПК України, а саме, про неповне або неправильне дослідження доказів судом першої інстанції, а також про те, що відомість про такі докази сталі відомі захиснику після прийняття рішення. 

Тобто у зв`язку з відсутністю належно обґрунтованого клопотання про повторне дослідження доказів у справі та відповідного доведення заявником своїх доводів, апеляційний суд вичерпав усі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційних скарг, а з урахуванням положень статей 2, 7, 22, 26 КПК України, відповідно до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів апеляційний суд не має законних підстав повторно досліджувати докази у кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

Отже, доводи захисника про недотримання апеляційним судом приписів ч. 3 ст. 404 КПК України необґрунтовані.

Обмежившись аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій статтею 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.

Водночас, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційної скарги сторони захисту та визнав їх необґрунтованими, навівши мотиви на їх спростування. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК України та є обґрунтованим.

Твердження захисника про порушення вимог кримінального процесуального закону внаслідок відсутності у вироку апеляційного суду згадки про клопотання сторони захисту із наведенням мотивів щодо його відхилення не ґрунтується на законі.

Відповідно до ч. 4 ст. 371 КПК України ухвали, постановлені без виходу до нарадчої кімнати, заносяться секретарем судового засідання в журнал судового засідання.

Положеннями ч. 2 ст. 420 цього Кодексу передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків, передбачених ст. 374 КПК України. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги. 

Вимог щодо внесення у вирок клопотань учасників процесу, що були вирішені судом усно без виходу в нарадчу кімнату, закон не містить.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що клопотання сторони захисту було занесено до журналу судового засідання, з`ясовано думку учасників процесу щодо цього клопотання та винесено усне рішення про відмову в його задоволенні. Такі дії апеляційного суду відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Також цей суд за клопотанням прокурора провів часткове судове слідство, дослідив матеріали, що характеризують особу винної, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання з постановленням в цій частини нового вироку. 

У касаційній скарзі захисник не вказує на такі порушення кримінального процесуального закону, які би могли свідчити про істотні порушення прав учасників кримінального провадження під час апеляційного розгляду та вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення.

Так само безпідставним є і твердження у касаційній скарзі про те, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку про відсутність порушення правил підслідності під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні. 

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Посилаючись на незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати конкретні порушення закону, що є підставою для їх зміни чи скасування, а також належним чином обґрунтувати свої доводи. При цьому скаржник має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й надати доводи тому, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження.

Судами належним чином перевірялися обставини визначення підслідності цього кримінального провадження. Зокрема, судом було встановлено, що підслідність цього кримінального провадження була визначена з дотриманням вимог ст.ст. 216-218 КПК України.
Захисник вважає, що постанова прокурора про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу не містить переконливих мотивів, а тому є незаконною.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 КПК України Генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки), керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування або за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування відповідного органу досудового розслідування чи здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану. 

Законодавець, розподіливши кримінальні правопорушення в межах підслідності різних органів досудового розслідування, виходив із презумпції, що саме цей орган здатний здійснити належне досудове розслідування кримінальних проваджень щодо зазначеного переліку кримінальних правопорушень: у силу характеристик кримінального правопорушення, організаційних можливостей органу, звичаїв, потреб у спеціалізації тощо. Законом резюмується, що досудове розслідування має здійснюватися з дотриманням правил підслідності. Адже стратегічна мета інституту підслідності полягає в забезпеченні права особи на об`єктивне й неупереджене розслідування і, як результат, - гарантування передбаченого Конвенцією права особи на справедливий суд.

Під час оцінки ефективності досудового розслідування слід виходити з того, що ефективність досудового розслідування є співвідношенням процесуальних дій, процесуальних рішень, реалізованих учасниками кримінального провадження, а також їх результатів із положеннями КПК України, що визначають підстави, умови і порядок їх проведення чи прийняття, з урахуванням оптимальних затрат часу та зусиль на це. Аналогічна позиція була викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 640/5023/19.

Водночас у цьому рішенні Суд зробив правовий висновок про застосування норм права, а саме зазначив, що обов`язковою передумовою реалізації Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК України, є оцінка досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 цього Кодексу, як неефективного та відображення такої оцінки в постанові з наведенням відповідного мотивування.

Як видно з матеріалів справи, питання порушення правил підслідності кримінального провадження було предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, спростовуючи доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині та посилаючись на зміст постанови першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури від 02 лютого 2023 року про доручення здійснення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні вказав, що слідчим відділом УСБУ в Херсонській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 . Ураховуючи те, що середнє навантаження на одного слідчого цього слідчого відділу складає понад 480 кримінальних проваджень, це унеможливлює здійснення ними ефективного досудового розслідування. 

З метою досягнення цілей кримінального провадження та забезпечення ефективного досудового розслідування, проведення всіх необхідних слідчих (розшукових) дій для встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, виникла необхідність у зміні органу досудового розслідування.

Беручи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що постанова прокурора про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу є обґрунтованою, оскільки в ній зазначено оцінку досудового розслідування органом досудового розслідування, мотиви, які стали підставою для зміни підслідності кримінального провадження, зокрема, неефективність проведення досудового розслідування попереднім органом.

Ці висновки апеляційного суду, на думку колегії суддів, у цілому є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з положеннями ст. 36 КПК України та судовій практиці, а тому доводи касаційної скарги про порушення правил підслідності та, як наслідок, недопустимість доказів є безпідставними та фактично зводяться до надання стороною захисту власної оцінки змісту постанови прокурор, власного тлумачення норм процесуального закону та судової практики.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Херсонського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3