Справа № 214/10315/25
Провадження № 2/211/2012/26
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України
20 травня 2026 року
Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Костенко Є.К.,
за участю секретаря судового засідання Гоєнко Т.В.,
представника позивача Кондрат Л.Г.,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить стягнути з відповідача заборгованість за укладеним з ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» кредитним договором (пролонгація) №555158292302001 від 31.10.2021 в сумі 3330,40 грн., з яких: 1300,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту); 2030,40 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення прав вимоги, та заборгованість за договором, укладеним 18.09.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «МІЛОАН» №3201548 в сумі 17971,17 грн., з яких: 2978,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту); 14569,17 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення прав вимоги; 370,00 грн. - заборгованість по комісії, загальна заборгованість за вищевказаними договорами становить 21247,57 грн. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що відповідно до умов кредитного договору №555158292302001 від 31.10.2021, відповідачу було надано кредиту сумі 1300,00 грн., а за кредитним договором №3201548 від 18.09.2021, відповідачу було надано кредит у сумі 3700,00 грн. 18.12.2023 між ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» та позивачем укладено договір факторингу №18/12-2023, відповідно до якого позивачем набуто право вимоги до відповідача за кредитним договором №555158292302001 від 31.10.2021. 26.01.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу №26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуто право вимоги до відповідача за кредитним договором №3201548 від 18.09.2021. 10.03.2023 між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір факторингу №10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуто право вимоги до відповідача за кредитним договором №3201548 від 18.09.2021. 28.08.2025 між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та позивачем укладено договір факторингу №28-08/25, відповідно до якого позивачем набуто право вимоги до відповідача за кредитним договором №3201548 від 18.09.2021. Умови кредитних договорів відповідачем виконувались неналежним чином, кредит та відсотки у встановлені договором строки не сплачені, тому з метою захисту прав нового кредитора, позивач просить задовольнити вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитними договорами, судовий збір та витрати на правову допомогу.
Ухвалою суду від 27 листопада 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу надано строк для надання відзиву.
Представником відповідача до суду скеровано відзив на позовну заяву, в якому вони заперечують стосовно позовних вимог посилаючись на те, що договір №555158292302001 від 31.10.2021 за своєю суттю є договором пролонгації до вже існуючого кредитного договору №555158292302 і не може бути самостійним предметом договору факторингу. За вищезазначеним договором, відповідач коштів не отримував, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту отримання кредитних коштів за даним договором, зважаючи на зазначене, не надано належних доказів, які б підтверджували наявність заборгованості за даним кредитним договором. Стосовно кредитного договору №3201548 зазначає, що відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують отримання відповідачем коштів та докази існування між сторонами договірних відносин. Також, зазначає, що за даним договором позивачем понадстроково нараховано відсотки, тобто за межами строку кредитування та не відповідає п.1.5.2. вказаного договору. Стосовно переходу прав вимог, зазначає, що позивачем не підтверджено факту оплати за договорами факторингу.
Представником позивача надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій він зазначає, що кредитні договори укладені відповідно до вимог законодавства в електронній формі. Договір пролонгації також було підписано відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора та відповідно до якого погоджено продовження строку дії попереднього договору на 30 днів, для виконання грошового зобов`язання. Підписавши договори відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма істотними умовами, які були погоджені сторонами. Позивачу не зараховувались кошти за договором №555158292302001, оскільки він є договором пролонгації до договору позики №555158292302, яким лише погоджено строк погашення заборгованості за договором позики, до позовної заяви додано заяву відповідача на пролонгацію договору позики. На підтвердження факту перерахування коштів, за кредитним договором укладеним між відповідачем та ТОВ «МІЛОАН», позивачем надано квитанцію. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що зазначений ним картковий рахунок йому не належить. Стосовно нарахування відсотків, сторонами погоджено, що за користування кредитними коштами кредитором нараховуються відсотки за користування кредитом на весь період фактичного користування, в тому числі і у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання. Договори факторингу укладені відповідно до вимог законодавства, позивачем на підтвердження факту укладання даних договорів до матеріалів справи долучено квитанції про сплату за договорами факторингу. Зважаючи на зазначене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
12 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» - Сердійчук Ярослави Ярославівни про витребування доказів. Представник позивача в своєму клопотанні просить витребувати з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) інформацію, а саме: ідентифікаційні дані власника картки та повний номер картки НОМЕР_1 , в тому числі, але не виключно прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу місця проживання, контактні дані (номер телефону, адреса електронної пошти, тощо) та інші відомості про власника вказаної картки; докази зарахування на картку НОМЕР_6 кредитних коштів у сумі 3700,00 грн., які 18.09.2021 року були на неї перераховані, а саме витребувати виписки за номером картки № НОМЕР_1 за період із 18.09.2021 по 01.10.2021; інформацію, чи відкрилась ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) банківська картка НОМЕР_6 (віртуальна чи фізична картка) та надати повний номер банківської картки № НОМЕР_1 ; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_1 за період з 18.09.2021 по 01.10.2021; інформацію чи знаходиться номер телефону НОМЕР_4 в анкетних даних ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).
Представник відповідача надала до суду заперечння на клопотання про витребування доказів та в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання, оскільки вважає, що доказ надання коштів повинен доводитися кредитором, але дане клопотання заявлено з пропуском строків, передбачених ст. ст. 83 та 84 ЦПК України. Крім того, звертає увагу, що представником позивача не надано доказів про неможливість самостійного отримання доказів.
Ухвалою суду від 23.02.2026 задоволено клопотання представника позивача та витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» докази.
На виконання ухвали суду 09.03.2026 від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла виписка про рух коштів.
Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, з`ясувавши фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Судом встановлено, що 31.10.2021 між ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» та ОСОБА_1 на підставі заявки на пролонгацію від 31.10.2021 до договору позики №555158292302, був укладений договір позики №555158292302001, сторонами було погоджено продовжити строк виконання зобовязання по погашенню заборгованості за попереднім договором №555158292302 в сумі 1300,00 грн., на новий строк кредитування 30 днів, під 1,75% в день за фіксованою ставкою, або 2,60% за базовою ставкою відповідно до умов кредитного договору.
18.09.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1  було укладено договір №3201548, відповідно до якого відповідач отримав кредит шляхом перерахування кредитодавцем кредитних коштів на картковий рахунок, в сумі 3700,00 грн., строк кредитування 30 днів, процентна ставка 1,25% знижена, 5% базова. 
Факт отримання кредитних коштів за договором №3201548 від 18.09.2021 в сумі 3700,00 грн. на картку № НОМЕР_5 , відкриту на ім`я ОСОБА_1 , підтверджується випискою, витребуваною з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та квитанцією №1767226535 від 18.09.2021.
Згідно з наданим розрахунком заборгованість за тілом кредита була частково погашена та склала 2978,00 грн.
Згідно із частиною 1 статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно зі статтею 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
18.12.2023 року між ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» укладено договір факторингу №18/12-2023, у відповідності до умов якого ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» передає (відступає) ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» за плату належні йому Права вимоги, а ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» приймає належні ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» Права вимоги до Боржників, вказаних в Реєстрі боржників.
Відповідно до витягу з додатку до Договору факторингу №18/12-2023 від 18.12.2023, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №555158292302001 від 31.10.2021 на суму 3330,40 грн.
26.01.2022 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу №26-01/2022-83 відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуто право вимоги до відповідача за кредитним договором №3201548 від 18.09.2021. 
10.03.2023 між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір факторингу №10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуто право вимоги до відповідача за кредитним договором №3201548 від 18.09.2021. 
28.08.2025 між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та позивачем укладено договір факторингу №28-08/25, у відповідності до умов якого ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» передає (відступає) ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» за плату належні йому Права вимоги, а ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» приймає належні ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» Права вимоги до Боржників, вказаних в Реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників до Договору факторингу №28-08/25 від 28.08.2025, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №3201548 від 18.09.2021 на суму 17917,17 грн.
На підтвердження факту укладання договорів факторингу до матеріалів справи долучено квитанції про повну сплату за договорами факторингу відповідно до їх умов, а саме: 
-платіжна інструкція №793 від 27.12.2023 за договором факторингу №18/12-2023 укладеного між ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС»;
-платіжне доручення №324190002 від 27.01.2022 за договором факторингу №26-01/2022-83 укладеного між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ»;
-актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2023 укладеного між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР»;
-актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 10.09.2025 укладеного між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС».
Таким чином, суд відхиляє доводи представника відповідача в частині не підтвердження факту оплати за договорами факторингу.
Згідно зі ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно із частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Як передбачено ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Як передбачено ч. 1 ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Таким чином, суд вважає доведеним, що між ТОВ "МІЛОАН" та відповідачем Парфенюком було укладено кредитний договір №3201548 від 18.09.2021, право вимоги за яким у подальшому було відчужено позивачу.
Разом із цим, суд зауважує, що до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів, які б свідчили про зарахування кредитодавцем - ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» кредитних коштів на рахунок відповідача ОСОБА_1 . Позивачем зазначається, що договір №555158292302001 є договором пролонгації до договору позики №555158292302, однак представником позивача не долучено первинний договір та інші первинні бухгалтерські документи, які б підтверджувалди зарахування коштів за первинним договором відповідачуу, а тому суд бередо уваги зауваження представника відповідача та вважає не доведеним факт отримання відповідачем коштів за договором пролонгації №555158292302001 від 31.10.2021 року до договору позики №555158292302.
За приписами ч.1 ст.1046 та ч.2ст. 1054ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей. Саме в обов`язок позивача входить довести не лише факт підписання договору, а і факт передачі грошей.
Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 в справі № 6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 в справі №194/1126/18.
Позивачем не було доведо суду факту перерахування кредитних коштів з метою доведення виконання умов договору №555158292302001 від 31.10.2021 року, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами за первинним договором, тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вказаним договором відсутні.
Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у подібних правовідносинах, зокрема у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №755/2284/16-ц, від 30 серпня 2022 року у справі №509/2976/19.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. ч.1, 5, 7 ст.81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Ухвалюючи судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України" (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки ТОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» та позивач не довели факту перерахування кредитних коштів, тому, аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем факту виконання кредитного договору відповідно до змісту статті 1046 ЦК України, та вважає, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованості за кредитним договором №555158292302001 від 31.10.2021 відсутні.
Разом із цим, для того, щоб визначити розмір заборгованості за кредитним договором №3201548 від 18.09.2021 суд повинен надати оцінку розрахунку заборгованості факторів.
Так сторонами не оспорюєтся та судом вважається доведеним існування у відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2978, 00 грн.
Щодо суми заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» за відсотками суд враховує такі обставини.
Пунктом 1.3 Договору визначено, що строк кредитування складає 30 днів до 18.10.2021.
При цьому, п. 2.3. цього Договору передбачено пролонгацію строку кредитування.
Продовження, вказаного в п. 1.3. договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах (п. 2.3.1.).
Відповідно до п. 2.3.1.1 у разі сплати позичальником комісії за управління та обслуговування кредиту та певної частки заборгованості за кредитом може відбуватися пролонгація договору строком не більше ніж на 15 днів.
Пунктом 2.3.1.2 Договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Так збільшення строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватися кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Отже, сторонами погоджені умови щодо пролонгації строку кредитування у разі наявності непогашеної заборгованості.
Таким чином, якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною у п. 1.6. Договору.
Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредиту та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.
Умовами договору передбачено право позичальника на неодноразове продовження строку користування кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів.
З наданого суду розрахунку ТОВ «МІЛОАН» вдачається, що з 18.10.2021 строк дії договору споживчого кредиту №3201548 від 18.09.2021 було продовжено на підставі пункту 2.3.1.1. на пільгових умовах, з 16.11.2021 - продовжено на підставі пункту 2.3.1.2. на стандартних умовах, а отже з цього моменту договір було пролонговано на строк не більше 60 днів, тобто до 11.01.2022 включно.
Як вбачається з розрахунку ТОВ «МІЛОАН» нарахування заборгованості за відсотками первісним кредитором було зроблено до 14.01.2022 включно, розмір нарахованих відсотків склав 10251,07 грн.
Разом і цим, з розрахунку ТОВ «Вердикт Капітал» вбачається, що фактором було здійсено донарахування відсотків за ставкою 5% за період з 26.01.2022 по 23.02.2022.
При цьому, нарахування відсотків за період з 15.01.2022 по 25.01.2022 включно жодним кредитором не здійснювалося.
З огляду на зазначене, суд вважає, що з матеріалів справи не вбачається чи відбулася чергова пролонгація договору після 11.01.2022, якщо так, то на яких умовах пільгових чи стандартних, ТОВ «Вердикт капітал» у наданому розрахунку не обгрунтував, чому заборгованість за відсотками здійснювалася саме у період з 26.01.2022 по 23.02.2022 та на підставі яких умов договору було здійснено саме такий розрахунок.
Отже, суд дійшов висновку, що наданими суду документами підтверджується, що договір споживчого кредиту №3201548 від 18.09.2021 діяв до 11.01.2022 включно, а тому у подальшому фактором було здійснено нарахування процентів поза межами строку кредитування.
Враховуючи зазначене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками у розмірі, нарахованому первісним кредитором по 11.01.2022 включно у розмірі 9804,37 грн.
Отже, судом встановлено факт невиконання належним чином зобов`язань по поверненню кредитних коштів відповідачем. У результаті чого виникла заборгованість за кредитним договором, право вимоги за яким, на підставі договору факторингу перейшло до ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС». Сума заборгованості відповідача перед ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» становить 13152,37 грн., що складається з: 2978,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням; 9804,37 грн. - заборгованість по процентам на дату відступлення вимоги, 370,00 грн. - заборгованість по комісії.
Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за частиною 3 статі 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом статті 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Приписами статті 141 ЦПК України визначено: розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.
Частиною 3 статті 141 ЦПК України закріплено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 13000,00 грн. підтверджуються: Договором про надання правової допомоги №02-07/2024 від 02.07.2024 , заявкою на надання юридичної допомоги №3 від 01.09.2025; витягом з акту №19 про надання юридичної допомоги від 30.09.2025.
Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, але при цьому не були дотримані критерії розумності їх вартості, також зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково, тому стягненню підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судового збору у розмірі 2422,40 грн., сплаченого при подачі позовної заяви, однак оскільки позов підлягає частковому задоволенню, суд з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати у розмірі 1499,48 грн. (13152,37 грн. (сума боргу, стягнута судом) х 2422,40 (сума судового збору, сплачена позивачем) / 21247,57 грн. (сума боргу, заявлена до стягнення).
Керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 610, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 280-284, 288 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (ЄДРПОУ 42640371, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд.6, оф.521) суму заборгованості за кредитними договорами №3201548 від 18.09.2021 у розмірі 13152 (тринадцять тисяч сто п`ятдесят дві) гривні 37 копійок. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (ЄДРПОУ 42640371, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд.6, оф.521) витрати на правову допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (ЄДРПОУ 42640371, юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд.6, оф.521) судовий збір в розмірі 1499 (одна тисяча чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 48 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. 
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення,має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 20.05.2026.

Суддя Костенко Є. К