ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2026 року м.Дніпро Справа № 908/438/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Чус О.В. (доповідач),
судді Кощеєв І.М., Дармін М.О.
секретар судового засідання Солодова І.М.
Представники сторін не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги
(вх № 44547) Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» та 
(вх № 44759) Концерну «Міські теплові мережі» 
на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 (повний текст рішення складено та підписано 28.04.2025, суддя Горохов І.С.) у справі № 908/438/25
за позовом Концерну «Міські теплові мережі», 69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку Азов, 137
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума», 69083, м. Запоріжжя, вул. Юності, буд. 59-А, нежитлове приміщення V
про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:
19.02.2025 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Концерну “Міські теплові мережі” до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Пума” про стягнення заборгованості за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії № 75200271 від 01.11.2021 за період 01.11.2021 – 31.12.2024 в розмірі 338 698,30 грн.
Позов мотивовано тим, що відповідачу на праві власності належить нежитлове приміщення. З відповідачем укладено типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії. Оскільки відсутні документи на підтвердження відключення приміщення відповідача від мережі опалення, позивач вважає приміщення опалювальним. Позивач посилається на те, що відповідач за період з 01.11.2021 по 31.12.2024 не виконав свої обов`язки по сплаті наданих послуг з постачання теплової енергії за умовами договору, що призвело до виникнення заборгованості в розмірі 338 698,30 грн.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025, у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Витрати із сплати судового збору за подання до суду позовної заяви покладено на позивача.
17.04.2025 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Пума" про ухвалення додаткового рішення, в якій відповідач просить ухвалити додаткове рішення про стягнення на його користь з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 28.04.2025 Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Пума" про ухвалення додаткового рішення у справі № 908/438/25 задоволено частково.
Стягнуто з Концерну "Міські теплові мережі" (69091, м. Запоріжжя, вул. Героїв полку Азов, 137; ідентифікаційний код юридичної особи 32121458) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Пума" (69083, м. Запоріжжя, вул. Юності, буд. 59-А, ідентифікаційний код юридичної особи 13610711) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21 000,00 грн (двадцять одна тисяча гривень 00 коп.). 
У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума», звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду від 16.04.2025 шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду висновків:
- про укладення 01.11.2021 між сторонами типового індивідуального договору № 75200271 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Юності, буд. 59-А;
- про надання позивачем послуг з теплопостачання відповідачу за період з 01.11.2021 по 31.12.2024;
- про те, що приміщення відповідача не можна вважати неопалюваним;
- про те, що відповідач є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються позивачем, і фактично отримував теплову енергію в належному йому приміщенні.
Резолютивну частину рішення Господарського суду Запорізької області від 16 квітня 2025 року у справі № 908/438/25 - залишити без змін.
Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» всі судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в тому числі судовий збір у розмірі 4877,26 гривень.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Пума» не оскаржує резолютивну частину рішення, якою відмовлено в задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі», та в цілому погоджується з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог. Однак вважає помилковими окремі висновки мотивувальної частини, які не відповідають обставинам справи, зокрема:
про укладення 01.11.2021 між сторонами типового індивідуального договору № 75200271 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Юності, буд. 59-А;
про надання позивачем послуг з теплопостачання відповідачу за період з 01.11.2021 по 31.12.2024;
про те, що приміщення відповідача не можна вважати неопалюваним;
про те, що відповідач є споживачем послуг з теплопостачання та фактично отримував теплову енергію.
Скаржник зазначає, що договір не може вважатися укладеним, оскільки відповідач не вчиняв жодних дій на акцепт (не подавав заяви-приєднання, не сплачував рахунків, не отримував послуг, не надсилав електронного повідомлення), натомість систематично повідомляв позивача про відсутність споживання теплової енергії.
Крім того, суд першої інстанції проігнорував преюдиційні обставини, встановлені постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.10.2017 та постановою Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 908/300/17 за участю тих самих сторін, якими підтверджено: нежитлове підвальне приміщення відповідача було правомірно відключене від централізованого опалення ще в 1997 році (з узгодженням із теплопостачальником та ЖЕО), а з 17.11.2014 відключено й гаряче водопостачання; доказів підключення чи відновлення постачання немає. Суди встановили, що транзитні труби та стояки опалення в цьому приміщенні обладнані тепловою ізоляцією та розташовані в залізобетонних лотках, тому фактичне виділення тепла від них відсутнє, а отже, споживання теплової енергії дорівнює нулю.
Суд першої інстанції, посилаючись на наявність транзитних труб, дійшов взаємовиключних висновків: визнав факт відключення приміщення, але одночасно стверджував про отримання теплової енергії, що суперечить матеріалам справи та раніше встановленим обставинам. Нові нормативні акти (Порядки № 4 та № 169) не мають зворотної дії в часі та не можуть ставити під сумнів законність відключення, здійсненого до їх прийняття.
Оскільки фактичні обставини з часу розгляду справи № 908/300/17 не змінилися, відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України ці обставини є доведеними та не потребують повторного доказування.
Згідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу судувід 02.05.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.05.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 908/438/25. Доручено Господарському суду Запорізької області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 908/438/25.
13.05.2025 матеріали даної справи надійшли до ЦАГС. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.05.2025 апеляційну скаргу скарги заступника керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25 - залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору (доплати), на належні реквізити, надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.
19.05.2025 від представника скаржника до ЦАГС надійшла заява про усунення недоліків, долучено до матеріалів апеляційної скарги докази сплати судового збору (доплати) у розмірі 1219,30 грн, відповідно до квитанції від 16.05.2025.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 29.10.2025 о 10 год. 20 хв.
Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», представник Концерну «Міські теплові мережі», звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 23.12.2024 у справі №908/1519/24 (за текстом резолютивної частини скарги); надалі скаржником було уточнено апеляційну скаргу, в якій він просить: скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; стягнути з ТОВ «Пума» на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 338 698,30 грн; стягнути з відповідача судові витрати, а саме: витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 422,40 грн та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Концерн «Міські теплові мережі» не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального права, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Правовідносини між позивачем та відповідачем у сфері постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною 7 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин між виконавцем комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини 5 статті 13 цього Закону. Частиною 5 статті 13 Закону встановлено, що у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
02 жовтня 2021 року на виконання вимог Закону позивач на офіційному сайті розмістив індивідуальний договір на послугу з постачання теплової енергії. Вказаний договір є публічним договором приєднання та вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. 
Відповідач не прийняв жодного рішення про вибір моделі договірних відносин, не уклав іншого договору, а тому вважається таким, що приєднався до опублікованого позивачем договору.
Відповідно до пункту 11 договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315. 
Розділом ІІ Методики передбачено, що загальний обсяг теплової енергії на опалення будівлі розподіляється на потреби опалення приміщень, забезпечення загальнобудинкових потреб та, у випадку наявності, сумарного обсягу теплової енергії, що надходить до приміщень з індивідуальним опаленням та/або окремих приміщень з транзитними мережами опалення.
Пунктом 32 договору встановлено, що розрахунковим періодом для оплати є календарний місяць, а пунктом 34 – що споживач здійснює оплату не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом. 
Пунктом 38 договору передбачено, що споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення цього договору.
Відповідно до статей 525, 526, 530, 625, 629 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Статтею 322 Цивільного кодексу України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.
Відповідно до пунктів 8, 9 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830, постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період безперервно, крім часу перерв, визначених законом.
Концерном «Міські теплові мережі» на період 2021-2022 років затверджено двоставкові тарифи на теплову енергію та послуги з постачання теплової енергії (рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 11.10.2021 № 374 зі змінами). 
Двоставковий тариф складається з умовно-змінної частини (плата за спожиту теплову енергію) та умовно-постійної частини (плата за приєднане теплове навантаження), а також абонентської плати. 
Заборгованість відповідача за період з 01.11.2021 по 31.12.2024 становить: за умовно-змінною частиною тарифу - 273085,18 гривень, за умовно-постійною частиною тарифу – 64767,14 гривень, абонентська плата - 846,00 гривень.
Суд першої інстанції не врахував, що нежитлове приміщення відповідача знаходиться в житловому будинку, а тому відповідач зобов`язаний сплачувати за послугу з умовно-постійної частини тарифу та абонентської плати незалежно від того, чи отримує він безпосередньо теплову енергію.
Щодо законності відключення приміщення відповідача від централізованого опалення позивач зазначає наступне. 
До введення в дію Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Мінрегіону від 26 липня 2019 року № 169, діяв Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затверджений наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4. Вказаними нормативними актами передбачено чітку процедуру відключення, яка включає звернення до міжвідомчої комісії, отримання відповідного рішення, розроблення проекту, узгодження, проведення робіт та складання акта про відключення. 
Відповідачем не надано жодних доказів дотримання зазначеної процедури, звернення до комісії, отримання дозволу на відключення чи затвердження акта про відключення.
Крім того, пунктом 12 розділу ІІІ Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830, передбачено, що право споживача на відключення від систем централізованого опалення не звільняє його від зобов`язання відшкодовувати частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання.
Також позивач звертає увагу, що в судовому засіданні представники відповідача підтвердили наявність у нежитловому приміщенні транзитних труб та стояків централізованого опалення, через які теплова енергія транспортується до інших приміщень житлового будинку. 
Факт проходження зазначених мереж підтверджується наданою відповідачем фототаблицею. 
Акт від 01 квітня 2014 року, на який посилається відповідач та суд, містить текст (мовою оригіналу): «система отопления однотрубная с нижней разверткой тепловое оборудование подключено к внутридомовой системе жилого дома», що свідчить про те, що станом на 2014 рік відключення не було здійснено. Належних та допустимих доказів законного відключення відповідачем не надано.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим доказам, не врахував приписів чинного законодавства щодо укладення публічного договору приєднання, не дослідив належним чином питання законності відключення та не врахував обов`язку відповідача нести витрати на загальнобудинкові потреби та утримання інженерних мереж, які проходять через його приміщення.
Згідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.05.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.
Ухвалою суду від 20.05.2025 апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25 - залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору, на належні реквізити; уточнити вимоги апеляційної скарги щодо оскаржуваного судового рішення, оскільки в резолютивній частині скарги зазначено іншу дату судового рішення та інший номер справи - надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків. 
29.05.2025 від скаржника до ЦАГС надійшла заява про усунення недоліків, якою долучено до матеріалів апеляційної скарги докази сплати судового збору у розмірі 6096,56 грн. відповідно до платіжної інструкції від 27.05.2025.
Ухвалою суду від 29.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25. Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25 об`єднано в одне провадження з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 29.10.2025 о 10 год. 20 хв.
30.05.2025 від ТОВ «Пума» до ЦАГС надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача; Товариство з обмеженою відповідальністю «Пума» не погоджується з доводами та вимогами апеляційної скарги Концерну «Міські теплові мережі» та вважає її необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції – таким, що в цілому відповідає закону, за винятком окремих помилкових висновків мотивувальної частини, які відповідач просить виключити.
Апеляційна скарга позивача не містить конкретних обґрунтувань, у чому саме полягає незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції, як того вимагає пункт 5 частини 2 статті 258 Господарського процесуального кодексу України. Фактично скарга повторює доводи, які вже були досліджені та оцінені судом першої інстанції, без зазначення, з яким саме висновком суду не погоджується апелянт.
Твердження апелянта про ненадання відповідачем доказів законності відключення приміщення від централізованого опалення є безпідставним. Апелянт посилається на Порядок № 4 (2005 рік) та Порядок № 169 (2019 рік), однак жоден із цих нормативно-правових актів не був чинним у 1997 році, коли нежитлове приміщення відповідача було фактично відключене від централізованої системи теплопостачання. Тому посилання на ці акти є неприйнятним, оскільки вони не мають зворотної дії в часі.
Доводи апелянта про недоведеність факту відключення спростовуються преюдиційними обставинами, встановленими у справі № 908/300/17 за участю тих самих сторін. Постановою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у зазначеній справі встановлено, що з 1997 року належне відповідачеві нежитлове підвальне приміщення було відключено від централізованої системи теплопостачання, що підтверджується узгодженням із теплопостачальником та житлово-експлуатаційною організацією на той період. Також встановлено, що прилади опалення в приміщенні демонтовані, транзитні труби та стояки обладнані тепловою ізоляцією, а тому фактичне виділення тепла від них відсутнє.
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Отже, доводи апеляційної скарги зводяться до намагання переглянути обставини, які вже є остаточно встановленими.
Таким чином, приміщення відповідача не є опалюваним, позивач не надавав відповідачеві послуг з постачання теплової енергії, договірні правовідносини між сторонами відсутні, а тому заборгованість перед позивачем не виникла. Вимоги Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення коштів є безпідставними.
Резолютивна частина рішення суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому підлягає залишенню без змін. Разом із тим, окремі висновки мотивувальної частини рішення, які суперечать преюдиційним обставинам, підлягають виключенню.
Просить, апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» – залишити без задоволення; апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» задовольнити. Рішення Господарського суду Запорізької області від 16 квітня 2025 року у справі № 908/438/25 – змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду висновків: 
- про укладення 01.11.2021 між сторонами типового індивідуального договору № 75200271 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Юності, буд. 59-А;
- про надання позивачем послуг з теплопостачання відповідачу за період з 01.11.2021 по 31.12.2024;
- про те, що приміщення відповідача не можна вважати неопалюваним;- про те, що відповідач є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються позивачем, і фактично отримував теплову енергію в належному йому приміщенні. 
Резолютивну частину рішення Господарського суду Запорізької області від 16 квітня 2025 року у справі № 908/438/25 – залишити без змін.
Витрати Концерну «Міські теплові мережі» на сплату судового збору за подання апеляційної скарги – покласти на Концерн «Міські теплові мережі».
Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» всі судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, в тому числі судовий збір у розмірі 6096,56 гривень.
29.10.2025 в судовому засіданні оголошено перерву по справі до 25.02.2026 року о 10-20 год.
У зв`язку з перебуванням судді-члена колегії Кощеєва І.М. на лікарняному, розгляд справи № 908/438/25, призначений на 25 лютого 2026 року, не відбувся. Відповідну інформацію було оприлюднено 24.02.2026 на офіційному вебсайті Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою суду від 11.03. розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» та Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25 призначено у судовому засіданні на 17.06.2026 о 12:00 год.
17.06.2026 секретарем судового засідання Солодовою І.М. було встановлено неможливість проведення судового засіданні в режимі відеоконференції через технічний збій у роботі підсистеми ВКЗ. При перевірці та перезавантаженні обладнання встановлено недоступність сайту vkz.court.gov.ua, нестабільне з`єднання з медіа-сервером та помилки веб-сервера, що унеможливило проведення відеоконференції, про що складено акт.
У судовому засіданні 17.06.2026 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) по справі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, заперечень, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла до наступних висновків.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
Відповідно до статуту Концерну “Міські теплові мережі” основною метою діяльності концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.
Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше. 
Правовідносини між Теплопостачальною організацією та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України “Про теплопостачання” від 02.06.2005 року за № 2633-ІV, “Правилами користування тепловою енергією”, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 03.10.2007 року за № 1198 та іншими нормативно-правовими актами України. 
У Законі та в правилах законодавець надає поняття “Споживач”: - споживач теплової енергії – фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі до договору (Закон); - споживач теплової енергії – фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору (Правил). Теплова енергія – товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Обов`язок укласти договір на постачання теплової енергії покладається відповідно до закону, як на теплопостачальну організацію, так і на споживача теплової енергії. При цьому теплопостачальній організації достатньо лише довести факт звертання до споживача з пропозицією укласти договір на постачання теплової енергії. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 390523496 від 12.08.2024 нежиле приміщення V підвалу літ. А-5, розташоване за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Юності, буд. 59-А, на праві колективної власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю “Пума” з грудня 1991 року. 
01.11.2021 позивачем з відповідачем укладено типовий індивідуальний договір № 75200271 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Юності, буд. 59-А, (далі за текстом – договір), за умовами якого позивач (як виконавець за договором) зобов`язався надавати відповідачу (як споживачу за договором) послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором (п. 5 договору).
Згідно з пунктом 32 договору розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.
Згідно з п. 33 договору, виконавець формує та надає рахунок на оплату спожитої послуги споживачу не пізніше ніж за десять днів до граничного строку внесення плати за спожиту послугу. 
Рахунок надається на паперовому носії. На вимогу або за згодою споживача рахунок може надаватися в електронній формі, у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку розрахунків споживачів. 
Пунктом 34 договору вказано споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
Відповідно до п. 36 договору під час здійснення оплати споживач зобов`язаний зазначити розрахунковий період, за який вона здійснюється, та призначення платежу (плата виконавцю, сплата пені, штрафів).
За період з 01.11.2021 по 31.12.2024 позивачем були надані послуги з теплопостачання відповідачу на загальну суму 338 698,30 грн і на оплату цих послуг щомісячно формувались і направлялись відповідні рахунки на оплату, а саме: за листопад 2021 на суму 19 336,56 грн; за грудень 2021 на суму 7548,18 грн; за січень 2022 на суму 22 644,98 грн; за лютий 2022 на суму 7433,11 грн; за березень 2022 на суму 19 232,14 грн; за квітень 2022 на суму 1210,79 грн; за травень 2022 на суму 1210,79 грн; за червень 2022 на суму 1210,79 грн; за липень 2022 на суму 1210,79 грн; за серпень 2022 на суму 1210,79 грн; за вересень 2022 на суму 1210,79 грн; за жовтень 2022 на суму 1216,79 грн; за листопад 2022 на суму 9567,41 грн; за грудень 2022 на суму 14 931,89 грн; за січень 2023 на суму 17 199,94 грн; за лютий 2023 на суму 15 203,86 грн; за березень 2023 на суму 10 861,10 грн; за квітень 2023 на суму 1216,79 грн; за травень 2023 на суму 1216,79 грн; за червень 2023 на суму 1216,79 грн; за липень 2023 на суму 1216,79 грн; за серпень 2023 на суму 1425,84 грн; за вересень 2023 на суму 1396,80 грн; за жовтень 2023 на суму 1262,47 грн; за листопад 2023 на суму 7503,83 грн; за грудень 2023 на суму 15 073,22 грн; за січень 2024 на суму 16 270,15 грн; за лютий 2024 на суму 12 320,29 грн; за березень 2024 на суму 10 253,41 грн; за квітень 2024 на суму 1262,47 грн; за травень 2024 на суму 1262,47 грн; за червень 2024 на суму 1262,47 грн; за липень 2024 на суму 1262,47 грн; за серпень 2024 на суму 1262,47 грн; за вересень 2024 на суму 1262,47 грн; за жовтень 2024 на суму 1661,62 грн; за листопад 2024 на суму 86 826,62 грн; за грудень 2024 на суму 19 821,37 грн. 
Вартість послуг з теплопостачання за період з 01.11.2021 по 31.12.2024 в сумі 338 698,30 грн не була сплачена відповідачем і стягнення вказаної суми в судовому порядку стало предметом позову у даній справі.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виснував, що відповідач є власником нежитлового підвального приміщення у житловому будинку за адресою: м. Запоріжжя, вул. Юності, буд. 59-А. Це приміщення ще з 1997 року відключене від централізованої системи теплопостачання, усі опалювальні прилади в ньому демонтовані. Вказані обставини раніше встановлені рішенням Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 908/300/17, тому не потребують повторного доказування.
Водночас через підвальне приміщення відповідача транзитом проходять ізольовані труби опалення, призначені для обігріву всього будинку. Згідно з Методикою розподілу обсягів спожитих комунальних послуг (№ 315), таке приміщення є не звичайним опалювальним, а «окремим приміщенням з транзитними мережами опалення». Для нього передбачений спеціальний порядок розрахунку за формулою № 3, яка враховує лише частину теплової енергії, необхідної для функціонування загальнобудинкових систем.
Суд встановив, що позивач здійснив нарахування відповідачу як для повноцінно опалювального приміщення, без застосування спеціальної формули, що суперечить вимогам Методики № 315. Крім того, позивач не надав належних доказів фактичного обсягу спожитої відповідачем теплової енергії, обґрунтувавши свої вимоги лише показаннями загальнобудинкового приладу обліку без урахування індивідуальних особливостей приміщення.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, а заявлена до стягнення сума - документально не підтвердженою, тому позов залишено без задоволення.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Предметом спору у даній справі є вимога Концерну «Міські теплові мережі» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» заборгованості за послугу з постачання теплової енергії, яка, за твердженням позивача, була спожита відповідачем у період з 01 листопада 2021 року по 31 грудня 2024 року.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач є власником нежитлового приміщення V підвалу літера А-5, розташованого за адресою: Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Юності, будинок 59-А, яке знаходиться у багатоквартирному житловому будинку.
Спірні правовідносини виникли у сфері надання комунальної послуги з постачання теплової енергії, а тому підлягають правовому регулюванню положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 26 липня 2019 року № 169, а також Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22 листопада 2018 року № 315.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів, а також з інших юридичних фактів, передбачених актами цивільного законодавства.
Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона повинна вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
Аналогічні положення містяться у статті 173 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання з підстав, визначених законом або договором.
При цьому, відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.
Разом із тим, для покладення на відповідача обов`язку зі сплати вартості комунальної послуги саме позивач повинен довести належними та допустимими доказами факт надання відповідної послуги, її обсяг, правильність здійсненого розрахунку та відповідність такого розрахунку вимогам чинного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Предметом доказування у даній справі є не лише існування між сторонами договірних відносин, але й доведеність фактичного надання відповідачу послуги з постачання теплової енергії у спірному обсязі та правильність визначення вартості такої послуги відповідно до спеціального законодавства, яке регулює порядок розподілу теплової енергії у багатоквартирних будинках.
Водночас колегія суддів звертає увагу, що спір не може бути вирішений виключно шляхом встановлення факту існування публічного індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії.
Сам по собі факт укладення договору не звільняє виконавця комунальної послуги від обов`язку довести правомірність проведених нарахувань та їх відповідність спеціальному порядку визначення обсягів теплової енергії, встановленому законодавством.
Такий висновок узгоджується із загальними принципами виконання цивільних та господарських зобов`язань, відповідно до яких кредитор, звертаючись до суду з вимогою про стягнення грошових коштів, повинен довести існування права вимоги та правильність її розміру.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано врахував преюдиціальні обставини, встановлені під час розгляду справи № 908/300/17, які відповідно до частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають повторному доказуванню.
Так, постановою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі № 908/300/17, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду, встановлено, що належне відповідачу нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Юності, будинок 59-А, було відключене від централізованої системи теплопостачання ще у 1997 році.
Крім того, судами встановлено, що у спірному приміщенні відсутні опалювальні прилади (демонтовані у всіх приміщеннях); відсутні докази здійснення позивачем теплопостачання на вказане нежитлове підвальне приміщення; відповідачем надані докази узгодження відключення з теплопостачальником та житлово-експлуатаційною організацією на той період, позивачем вказаного не спростовано.
Разом із цим Верховний Суд підтвердив, що через спірне приміщення проходять транзитні трубопроводи внутрішньобудинкової системи опалення, які забезпечують функціонування системи теплопостачання всього багатоквартирного житлового будинку. (Акти на закриття прихованих робіт від 16.10.2014)
Таким чином, обставини щодо правового та технічного статусу приміщення відповідача вже встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили, а тому є преюдиціальними та обов`язковими для врахування при вирішенні даної справи.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішення даного спору потребує застосування спеціального законодавства, яке регулює порядок надання комунальної послуги з постачання теплової енергії та визначення обсягів її споживання.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії є господарською діяльністю, пов`язаною з наданням теплової енергії споживачам на підставі договору за допомогою технічних засобів транспортування та розподілу теплової енергії.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічної можливості приєднання до теплової мережі, а споживач зобов`язаний здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію.
Отже, законодавець пов`язує виникнення обов`язку зі сплати вартості послуги саме з фактом її надання та визначенням обсягу теплової енергії відповідно до встановленого законом порядку.
З набранням чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII було істотно змінено модель правового регулювання відносин у сфері житлово-комунальних послуг.
Статтею 12 зазначеного Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
При цьому відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласниками багатоквартирного будинку не було обрано модель договірних відносин, між виконавцем комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання.
Матеріалами справи підтверджується, що 02.10.2021 Концерном «Міські теплові мережі» було оприлюднено на офіційному сайті індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який відповідно до вимог законодавства вважається укладеним із відповідачем, оскільки протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору відповідач не повідомив позивача про прийняття рішення про вибір договірних відносин та не уклав відповідний договір з позивачем.
Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що сам факт існування договірних правовідносин не означає автоматичного виникнення у споживача обов`язку сплатити саме ту суму, яку визначив виконавець комунальної послуги.
Такий обов`язок виникає лише за умови, що розрахунок здійснений відповідно до спеціального законодавства, яке регулює порядок визначення обсягів спожитої теплової енергії.
З цією метою Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» було запроваджено механізм визначення обсягів споживання комунальних послуг.
Згідно зі статтею 10 цього Закону розподіл між споживачами обсягу теплової енергії, визначеного вузлом комерційного обліку, здійснюється відповідно до методики, затвердженої центральним органом виконавчої влади.
На виконання зазначених законодавчих вимог наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22 листопада 2018 року № 315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг.
Саме положення цієї Методики підлягають застосуванню при визначенні обсягу теплової енергії, що підлягає оплаті кожним окремим власником приміщення у багатоквартирному будинку.
Колегія суддів наголошує, що Методика не передбачає єдиного універсального способу визначення обсягу теплової енергії. Навпаки, законодавець розмежував декілька категорій приміщень, для кожної з яких встановлено окремий алгоритм визначення обсягів споживання.
Так, Методика містить визначення: - опалюваного приміщення; - приміщення з індивідуальним опаленням; - приміщення з комбінованою системою опалення; - окремого приміщення з транзитними мережами опалення.
Під окремим приміщенням з транзитними мережами опалення Методика розуміє приміщення, через яке проходять транзитні трубопроводи внутрішньобудинкової системи опалення, але в якому відсутні опалювальні прилади відповідно до проекту або їх фактичного стану.
Саме для такої категорії приміщень Методикою передбачено спеціальний порядок визначення частки теплової енергії, яка припадає на відповідного власника.
Тобто законодавець виходить із того, що власник такого приміщення бере участь у відшкодуванні витрат на функціонування внутрішньобудинкової системи теплопостачання, однак не може прирівнюватися до власника опалюваного приміщення, до якого теплова енергія подається через встановлені опалювальні прилади.
Саме цей висновок випливає із системного аналізу Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуги з постачання теплової енергії та Методики № 315.
Колегія суддів також враховує положення підпункту 12 пункту 42 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, відповідно до яких відключення споживача від системи централізованого опалення не звільняє його від участі у відшкодуванні витрат на опалення місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення.
Разом із тим наведена норма не передбачає можливості здійснювати нарахування такому власнику у тому самому порядку, який застосовується до опалюваних приміщень.
Навпаки, зазначене положення кореспондується з Методикою № 315, яка встановлює спеціальний алгоритм визначення частки теплової енергії саме для окремих приміщень із транзитними мережами опалення.
Як установлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач під час розрахунку вартості послуг виходив із того, що належне відповідачу приміщення є опалюваним. Зазначене підтверджується як змістом позовної заяви, так і поясненнями представника позивача, наданими під час розгляду справи.
Водночас такий підхід суперечить преюдиціальним обставинам, встановленим постановою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі № 908/300/17, згідно з якою у спірному приміщенні відсутні опалювальні прилади, а теплова енергія безпосередньо до нього не постачається.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що належне відповідачу приміщення не може бути віднесене до категорії опалюваних приміщень, а є окремим приміщенням із транзитними мережами опалення, щодо якого підлягає застосуванню спеціальний порядок визначення обсягів спожитої теплової енергії.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що позивач при здійсненні нарахувань застосував саме порядок розрахунку, визначений Методикою № 315 для такої категорії приміщень.
Натомість позивач фактично визначив обсяг споживання теплової енергії як для опалюваного приміщення, що свідчить про неправильне застосування спеціального законодавства та виключає можливість визнання здійсненого ним розрахунку належним доказом розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Відповідно до статей 73, 74, 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, які є підставою заявлених ним вимог.
Предметом доказування у даній справі є не лише факт існування між сторонами договірних правовідносин, а й факт належного надання відповідачу послуги з постачання теплової енергії у заявленому позивачем обсязі, правильність визначення такого обсягу відповідно до вимог спеціального законодавства, а також правильність здійсненого розрахунку вартості послуг.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини вважається доведеною, якщо докази, надані на її підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування.
Зазначена норма процесуального закону закріплює стандарт доказування «переваги більш вірогідних доказів», який передбачає необхідність оцінки не окремих доказів ізольовано, а всієї їх сукупності та взаємного зв`язку.
Саме тому обов`язок суду полягає не у формальній перевірці наявності розрахунку, поданого позивачем, а у встановленні того, чи підтверджується такий розрахунок належними доказами та чи відповідає він вимогам спеціального законодавства.
Як правильно встановив місцевий господарський суд, позивач не надав суду доказів того, що при визначенні вартості послуг з постачання теплової енергії було застосовано спеціальний порядок розрахунку, передбачений Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22 листопада 2018 року № 315, для окремих приміщень із транзитними мережами опалення.
Натомість матеріали справи свідчать, що позивач здійснив нарахування виходячи із статусу спірного приміщення як опалюваного, тобто такого, що забезпечується тепловою енергією за допомогою внутрішньобудинкової системи теплопостачання та в якому забезпечується нормативна температура повітря.
Однак такий підхід суперечить як встановленим у справі фактичним обставинам, так і преюдиціальним висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі № 908/300/17.
Колегія суддів звертає увагу, що наявність у приміщенні відповідача транзитних трубопроводів системи опалення сама по собі не свідчить про те, що позивач набуває права визначати обсяг теплової енергії за правилами, встановленими для опалюваних приміщень. Навпаки, саме факт проходження через приміщення транзитних трубопроводів є юридичним фактом, який відповідно до Методики № 315 обумовлює застосування іншого, спеціального порядку визначення частки теплової енергії.
Саме на позивача покладався процесуальний обов`язок довести, що розрахунок проведений відповідно до спеціального порядку Методики № 315.
Однак належних доказів цього до матеріалів справи не подано.
Колегія суддів також враховує, що розрахунок заборгованості, поданий позивачем, не є доказом сам по собі, оскільки є документом, складеним однією зі сторін спору на підтвердження власної правової позиції.
Такий розрахунок підлягає оцінці судом лише у сукупності з іншими доказами, які підтверджують правильність застосованого алгоритму визначення обсягу теплової енергії та відповідність здійснених нарахувань вимогам законодавства.
У даному випадку таких доказів позивачем не надано.
При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що відсутність доказів правильності застосування Методики № 315 не може бути усунута судом шляхом самостійного здійснення перерахунку заявленої до стягнення суми.
Відповідно до принципу змагальності сторін та диспозитивності господарського судочинства суд не вправі підміняти сторону спору у виконанні покладеного на неї процесуального обов`язку щодо доказування.
Саме позивач визначає підстави позову, розмір заявлених вимог та надає докази на їх підтвердження.
Суд не наділений повноваженнями змінювати спосіб розрахунку заборгованості або самостійно визначати інший розмір грошового зобов`язання, якщо відповідні вимоги не підтверджені належними доказами.
За таких обставин місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що факт правомірності нарахування відповідачу вартості послуг з постачання теплової енергії у заявленому до стягнення розмірі не доведений належними та допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги позивача зазначених висновків не спростовують. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із наданою судом першої інстанції оцінкою доказів та до повторення правової позиції позивача, яка була предметом дослідження під час розгляду справи. Водночас апеляційна скарга не містить посилань на нові докази, які б підтверджували здійснення позивачем розрахунку відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22 листопада 2018 року № 315, або спростовували встановлені судом першої інстанції обставини.
З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що Господарський суд Запорізької області всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України могли б бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга позивача/Концерну “Міські теплові мережі” не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області підлягає залишенню без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає встановленим обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача, колеія суддів зазначає наступне.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, відповідач не оскаржує рішення Господарського суду Запорізької області в частині відмови у задоволенні позовних вимог та не ставить питання про зміну його резолютивної частини. Предметом апеляційного перегляду є виключно окремі висновки, викладені у мотивувальній частині рішення, які, на думку апелянта, не відповідають фактичним обставинам справи.
Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Разом із тим апелянтом не наведено обставин, які б свідчили про те, що викладені у мотивувальній частині рішення висновки призвели до неправильного вирішення спору або вплинули на правильність остаточного висновку суду про відмову у задоволенні позову.
Щодо доводів апелянта про безпідставність висновку суду першої інстанції стосовно укладення між сторонами з 01 листопада 2021 року індивідуального договору № 75200271 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Юності, будинок 59-А, колегія суддів зазначає таке.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що після набрання чинності Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та оприлюднення виконавцем комунальної послуги типового індивідуального договору між сторонами виникли договірні правовідносини у формі публічного договору приєднання.
Такий висновок відповідає положенням статей 13, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та не був покладений судом в основу рішення як самостійна і достатня підстава для задоволення позову.
Навпаки, місцевий господарський суд дійшов висновку, що навіть за наявності договірних правовідносин позивач не довів належними та допустимими доказами правильність визначення обсягу та вартості теплової енергії, яка підлягала оплаті відповідачем.
Отже, встановлення судом факту існування між сторонами договірних правовідносин не перебуває у суперечності з висновком про відмову у позові та саме по собі не порушує прав відповідача.
Не можуть бути прийняті колегією суддів і доводи апеляційної скарги щодо необхідності виключення із мотивувальної частини рішення висновків про надання позивачем послуг з теплопостачання відповідачу протягом спірного періоду.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд не встановив як доведену обставину споживання відповідачем теплової енергії у тому обсязі, який визначений позивачем.
Навпаки, суд першої інстанції прямо зазначив, що позивачем не доведено належними доказами факт поставки відповідачу теплової енергії саме в обсягах, визначених у розрахунку, а також не підтверджено правильність здійснених нарахувань відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22 листопада 2018 року № 315.
Саме зазначені обставини стали підставою для відмови у задоволенні позову.
Стосовно доводів апеляційної скарги про необхідність виключення висновків суду щодо неможливості вважати спірне приміщення неопалюваним колегія суддів зазначає, що такі висновки місцевого господарського суду зроблені на підставі встановленої судами у справі № 908/300/17 обставини проходження через приміщення відповідача транзитних трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення.
При цьому місцевий господарський суд правильно виходив із того, що відповідно до Методики № 315 приміщення, через які проходять транзитні мережі опалення, не прирівнюються до приміщень, повністю ізольованих від системи теплопостачання будинку.
Разом із тим зазначений висновок не означає, що таке приміщення є опалюваним у розумінні Методики № 315 або що плата за послугу повинна визначатися як для опалюваного приміщення.
Навпаки, саме з огляду на особливий правовий статус такого приміщення суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосування спеціального порядку визначення обсягів теплової енергії для окремих приміщень із транзитними мережами опалення, який позивачем застосований не був.
Отже, наведені у рішенні мотиви не суперечать остаточному висновку суду про недоведеність заявлених позовних вимог.
Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо необхідності виключення висновків про те, що відповідач є споживачем послуг з теплопостачання та фактично отримував теплову енергію.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правил надання послуги з постачання теплової енергії та Методики № 315 власник окремого приміщення із транзитними мережами опалення є учасником правовідносин з надання комунальної послуги та не звільняється від участі у відшкодуванні витрат на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи теплопостачання.
Разом із тим зазначене саме по собі не свідчить про доведеність розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Саме тому місцевий господарський суд, визнавши існування між сторонами відповідних правовідносин, одночасно дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем правильності здійснених нарахувань, оскільки останній визначив вартість послуг без застосування спеціального порядку розрахунку, встановленого Методикою № 315.
Таким чином, наведені апелянтом доводи фактично спрямовані на перегляд окремих мотивів рішення, які не вплинули на правильність остаточного висновку місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.
З огляду на те, що рішення Господарського суду Запорізької області є законним і обґрунтованим, а підстави, визначені статтею 277 Господарського процесуального кодексу України, для його зміни відсутні, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Запорізької області від 16 квітня 2025 року у справі № 908/438/25 підлягає залишенню без змін.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційних скарг витрати за їх подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянтів.

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Пума» на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25 - залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25 - залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 16.04.2025 у справі № 908/438/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 29.06.2026.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв