ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року
м. Київ
справа № 285/1242/17
провадження № 51 - 3988 кмо 25
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
прокурора ОСОБА_9 ,
захисників засудженого 
ОСОБА_10 адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
представника цивільного відповідача
ПП «Дружба-Нафтопродукт» адвоката  ОСОБА_13 ,
та в режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_10 ,
його захисника адвоката ОСОБА_14 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015060000000151 від 18 липня 2015 року, щодо 
ОСОБА_10 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білоскірка, Тернопільського району, Тернопільської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ч. 3 ст. 286 КК України (далі - КК),
за касаційними скаргами захисників засудженого ОСОБА_10 - адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_14 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 липня 2025 року, потерпілої ОСОБА_15 та адвоката ОСОБА_16 , який діє в інтересах потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_17 , на вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 квітня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 липня 2025 року щодо ОСОБА_10 . 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Звягельського (Новоград-Волинського) міськрайонного суду Житомирської області від 25 квітня 2025 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Позовні заяви ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 залишено без розгляду та роз`яснено, що відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, заяву якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, визначено початок строку відбування покарання та обрано ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 
Вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин. ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 10 години 10 хвилин ОСОБА_10 керував технічно справним автопоїздом DAF р.н. НОМЕР_1 у складі з напівпричепом - цистерною ПП AUREPA р.н. НОМЕР_2 , яким зупинився на 233 км автодороги Київ - Чоп у місці для розвороту транспортних засобів, зайнявши при цьому крайнє ліве положення на проїзній частині у напрямку м. Києва. Надалі ОСОБА_10 у порушення вимог п. 2.3 б), п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перед початком маневру розвороту не надав переваги в русі зустрічному транспортному засобу та виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем MAZDA CX-7 р.н. НОМЕР_3 , яким у напрямку м. Рівне керував водій ОСОБА_20 , перевозячи пасажирів ОСОБА_21 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 та малолітнього ОСОБА_17 .
Внаслідок порушення водієм ОСОБА_10 пунктів 1.5, 2.3 б), 10.1 та 10.4 ПДР виникла дорожньо-транспортна подія, під час якої водій автомобіля MAZDA CX-7 ОСОБА_20 та пасажир ОСОБА_21 отримали тілесні ушкодження, від яких загинули, а пасажир ОСОБА_18 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 16 липня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_22 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_23 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задоволено частково, скасовано вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та призначено новий розгляд у цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду залишено без зміни. Ухвалу Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 02 червня 2025 року про відмову у роз`ясненні вироку суду від 25 квітня 2025 року залишено без зміни.
Крім того, керуючись статтями 369, 372 КПК України (далі - КПК), Житомирський апеляційний суд виніс дві ухвали від 16 липня 2025 року, якими вказано:
- довести до відома голови Звягельського міськрайонного суду Житомирської області встановлені цим апеляційним судом факти порушення судом першої інстанції розумних строків судового розгляду вказаного кримінального провадження для обговорення та відповідного реагування з метою недопущення в подальшому таких порушень вимог КПК;
- довести до відома директора Північного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги встановлені апеляційним судом факти порушення вимог кримінально процесуального закону та Правил адвокатської етики адвокатами ОСОБА_14 та ОСОБА_23 для обговорення і відповідного реагування з метою недопущення в подальшому таких порушень вимог КПК та ст. 8, 41 Правил адвокатської етики та врахування відпусток адвокатів при наданні їм доручень.
Вимоги касаційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали, та короткий зміст поданих заперечень
Захисник ОСОБА_14 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438, ст. 412 КПК просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 16 липня 2025 року щодо ОСОБА_10 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Надаючи власну оцінку щодо обставин довготривалого розгляду цього кримінального провадження судом першої інстанції, а також призначення його для здійснення захисту в Житомирському апеляційному суді дорученням від 03 липня 2025 року, не погоджується з висновком цього апеляційного суду про те, що обвинувачений та його захисники недобросовісно користувалися своїми процесуальними правами, зокрема зловживали правом на відкладення судового розгляду і у такий спосіб бажали затягнути строки апеляційного розгляду. Вказує, що апеляційний суд, незважаючи на його зайнятість як захисника та його законну відпустку, за 10 днів призначив 5 судових засідань. У свою чергу, він як захисник дізнався про те, що строки розгляду даного кримінального провадження закінчуються 17 липня 2025 року лише з ухвали апеляційного суду, постановленої по суті, до того про це ні в ухвалі про призначення, ні в інший спосіб повідомлений не був. Підсумовуючи, захисник зазначає, що, відмовивши у задоволенні клопотання захисника про відкладення судового засідання, апеляційний суд не навів переконливого мотивування, яке б указувало, що подання захисником цього клопотання мало ознаки зловживання своїм правом. 3 матеріалів справи не видно, що апеляційний суд проаналізував і співставив поведінку захисника на більш ранніх етапах кримінального провадження в аспекті того, що дії адвоката мали системний характер, отже не встановив зловживання правом, а тому не мав підстав здійснювати розгляд за відсутності захисника. Вказане порушення процесуального закону вважає істотним, оскільки суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про відкладення судового розгляду 16 липня 2025 року, здійснив апеляційний розгляд без участі захисника, чим порушив право ОСОБА_10 на захист. 
Захисник ОСОБА_11 у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 16 липня 2025 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що причиною ДТП та її наслідки були через допущені ОСОБА_10 порушення ПДР. Надаючи власну оцінку наявним у матеріалах кримінального провадження доказам, зокрема висновкам експертиз, у сукупності з іншими дослідженими в суді доказами, вважає, що причиною виникнення ДТП були допущені порушення ПДР водієм автомобіля MAZDA CX-7 ОСОБА_20 , що, з урахуванням практики касаційного суду, виключає наявність у діях ОСОБА_10 складу інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК. Указує, що вирок базується на недопустимих доказах та суперечностях, які не були спростовані стороною обвинувачення. Звертає увагу на вимоги п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК та те, що ОСОБА_10 під час досудового розслідування 18 липня 2017 року допитувався як свідок, і слідчий експеримент 28 серпня 2015 року було проведено за участі ОСОБА_10 , який перебував у статусі свідка. Вказані обставини, на думку захисника, свідчать про порушення загальних засад кримінального провадження, оскільки, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, ОСОБА_10 у якості свідка надав викривальні показання та не міг скористатися ст. 63 Конституції України. Вважає, що, допитавши ОСОБА_10 як свідка, здійснивши з ним відтворення обставин ДТП, а згодом призначивши і провівши всі судові експертизи у справі, досудове слідство отримало докази, які є недопустимими у розумінні ч. 3 ст. 87 КПК. 
Вважає, що протокол слідчого експерименту від 28 серпня 2015 року є недопустимим доказом з огляду на приписи статей 104, 105 КПК, а слідчу дію проведено з порушенням положень ст. 240 КПК, тому він не може доводити винуватість ОСОБА_10 . 
Також наголошує на тому, що ні суд першої, ні апеляційної інстанції не врахували висновку експерта № 1139/17-22 від 14 лютого 2018 року, його не було досліджено ні після його первинної подачі 04 листопада 2024 року, ні після 13 лютого 2025 року. Однак суд апеляційної інстанції зробив висновок, що вказане клопотання не містить: належного обґрунтування для задоволення; даних на підтвердження яких обставин, які підлягають доказуванню, необхідно долучити висновок експерта; прохання дослідити цей висновок. Отже, відмова в задоволенні клопотання судом першої інстанції обумовлена виключно його неналежним обґрунтуванням, а не порушенням судом засади рівності та змагальності сторін. Не погоджується з мотивами апеляційного суду, які були покладені в основу рішення про відмову у задоволенні клопотання про допит експертів, які склали висновок від 31 травня 2016 року № 182/16-52. Вважає, що апеляційний суд повинен був безпосередньо дослідити докази, у тому числі шляхом допиту експертів, оскільки висновок викликає сумнів і цього потребує забезпечення права на захист. Відмовою дослідити висновок експерта від 31 травня 2016 року № 182/16-52 суд апеляційної інстанції діяв у супереч позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 697/2272/14-к (провадження № 51-7 км17).
Не погоджується з рішенням апеляційного суду щодо скасування вироку Звягельського (Новоград-Волинського) міськрайонного суду Житомирської області від 25 квітня 2025 року в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та призначення нового розгляду в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Вважає, що потрібно відступити від висновку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2024 року у справі № 462/2487/22 (провадження № 51-4790км24), де зазначено, що «призначення нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства є законним, оскільки таке рішення суду апеляційної інстанції не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню, не впливає на вирішення питання стосовно кримінально-правової кваліфікації, доведеності винуватості і призначення покарання, а тому, з огляду на положення ст. 424 КПК, не може бути предметом касаційного перегляду», наводить обґрунтування своїх вимог у контексті, пов`язаному із застосуванням приписів п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення права на розгляд справи судом «встановленим законом».
Потерпіла ОСОБА_15 у касаційній скарзі просить змінити вирок та ухвалу щодо ОСОБА_10 у частині призначеного йому покарання, застосувавши до нього умовне відбування покарання, що передбачено ст. 75 КК.Потерпіла вважає, що суд призначив йому занадто суворе покарання, залишивши поза увагою відомості про особу винного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, був офіційно працевлаштований, має поважний вік, одружений, не зважив на стан його здоров`я та проходження лікування, позитивну характеристику, на те, що останній не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, на утриманні має неповнолітню дитину та безпідставно не застосував зазначену норму закону.
Адвокат ОСОБА_16 у касаційній скарзі, поданій в інтересах потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_17 , просить скасувати вирок та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує, що 03 квітня 2017 року до суду першої було подано заяву про залучення як потерпілого (малолітнього на той час) ОСОБА_17 , він є правнуком загиблого ОСОБА_20 та перебував у автомобілі під час ДТП, однак судові рішення не згадують його як потерпілого. Вважає, що оскільки в матеріалах провадження немає ухвали про відмову у визнанні потерпілим, то відсутні підстави вважати, що він не є такою особою, з огляду на положення ч. 2 ст. 55 КПК, за якою права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. ОСОБА_16 вказує, що ОСОБА_17 не надсилалися повідомлення та виклики, судове провадження здійснено за його відсутності, отже наявне істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки справа розглянута за відсутності належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання потерпілого, що є безумовно підставою до скасування оскарженого рішення апеляційного суду.
Ухвалою об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2026 року касаційне провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача приватного підприємства «Дружба-Нафтопродукт» - тимчасово виконуючого обов`язки директора ОСОБА_24 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 липня 2025 року закрито.
Від потерпілої ОСОБА_15 надійшли заперечення на касаційну скаргу захисника ОСОБА_14 , де вона зазначає про безпідставність викладених у ній доводів, вказує про те, що сторона захисту затягувала слухання справи в судах, крім того стверджує про те, що адвокат ОСОБА_14 не повідомляв суд про причини, які унеможливлюють надання ним правової допомоги в суді. Також вказує, що не погоджується з доводами касаційної скарги захисника ОСОБА_11 , а тому ухвалені щодо ОСОБА_10 судові рішення просить залишити без зміни.
Також потерпіла ОСОБА_15 подала заперечення на касаційну скаргу представника цивільного відповідача ПП «Дружба-Нафтопродукт» ОСОБА_24 , в яких вона виклала мотиви незгоди з доводами цієї касаційної скарги, та просить відмовити у задоволенні вимог цієї скарги.
Захисник ОСОБА_12 до початку розгляду кримінального провадження об`єднаної палатою подав письмові пояснення, в яких висловив свою думку щодо усіх поданих касаційних скарг та щодо рішення, яке, на його думку, має ухвалити об`єднана палата касаційного кримінального суду в цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 .
Захисник ОСОБА_11 також подав додаткові пояснення, в яких просив ухвалу апеляційного суду визнати такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
До початку касаційного розгляду представник потерпілого ОСОБА_18 - адвокат ОСОБА_25 подав клопотання, в якому просив розглядати справу № 285/1242/17 без їх участі, що погоджено з потерпілим. 
Підстави розгляду кримінального провадження об`єднаною палатою
Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ухвалою від 12 лютого 2026 року передала зазначене кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду на підставі ч. 2 ст. 434-1 КПК.
Таке рішення колегія суддів прийняла у зв`язку із тим, що вважала за необхідне відступити від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 липня 2023 року (справа № 722/889/21, провадження № 51 - 2038 км 23) щодо оцінки клопотання захисника про відкладення судового розгляду через відпустку як поважної причини для відкладення судового засідання на іншу дату та неявки захисника на виклик у судове засідання з цієї підстави. 
Обґрунтовуючи свою позицію в ухвалі від 12 лютого 2026 року, колегія суддів зазначила про те, що не погоджується із таким правозастосуванням і зазначила, що оцінка такої неявки захисника на виклик має здійснюватися за критеріями добросовісності процесуальної поведінки. 
За таких обставин, виходячи з необхідності забезпечення додержання принципу правової (юридичної) визначеності, є передбачені законом підстави для здійснення касаційного розгляду цього провадження об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисники в судовому засіданні підтримали касаційні скарги захисників та просили їх задовольнити і вважали обґрунтованими касаційні скарги потерпілої та представника потерпілого. 
Представник цивільного відповідача вважав касаційні скарги захисників обґрунтованими, рішення щодо касаційних скарг потерпілої та представника потерпілого просив прийняти на розсуд суду.
Прокурор у судовому засіданні вважав касаційні скарги необґрунтованими та просив залишити їх без задоволення. 
Учасникам судового провадження повідомлено про час та місце касаційного розгляду. Заперечень та заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та викладені у касаційних скаргах доводи, об`єднана палата дійшла таких висновків.
Щодо порушення права на захист в апеляційній інстанції

Об`єднана палата перш за все розгляне питання, передане на її розгляд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ухвалою від 12 лютого 2026 року.
Сторона захисту стверджує, що право на захист засудженого було порушено, оскільки апеляційний розгляд проведено без участі захисника ОСОБА_14 , який під час розгляду знаходився у відпустці, про що повідомив суд апеляційної інстанції.
Суд зазначає, що право на юридичне представництво є однією з фундаментальних гарантій справедливого судового розгляду, втілених у багатьох положеннях Кримінального процесуального кодексу. Пункт (с) частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному обвинуваченому право представляти себе самому або за допомоги обраного ним захисника або захисника, призначеного безоплатно йому в разі фінансової неспроможності, якщо цього вимагають інтереси правосуддя. 
Суд визнає, що розгляд цієї справи у суді першої інстанції тривав надмірно довго, про що зазначив апеляційній суд у своїй ухвалі. 
Це призвело до того, що провадження в апеляційному суді розпочалося приблизно за 1 місяць до спливу строку давності притягнення до відповідальності за злочин, у якому обвинувачувався засуджений. Таким чином, будь-яке затягування розгляду справи могло призвести до неможливості притягнення до кримінальної відповідальності особи, що обвинувачувалася в злочині.
Об`єднана палата зазначає, що, крім зобов`язання за статтею 6 Конвенції забезпечити обвинуваченій особі право на захист, Україна має також зобов`язання за статтею 2 тієї ж Конвенції, що гарантує право на життя.
Як зазначає ЄСПЛ, стаття 2 Конвенції вимагає від держав, серед інших зобов`язань, створити законодавчу та адміністративну систему, призначену для забезпечення ефективного стримування від загроз праву на життя в контексті будь-якої діяльності, в якій може бути поставлено на карту право на життя.[1]У разі небезпечної для життя травми або смерті це зобов`язання вимагає ефективної незалежної судової системи для забезпечення втілення законодавства шляхом надання належного відшкодування. Це зобов`язання також застосовується в контексті розробки системи захисту життя від дорожньо-транспортних пригод.[2]Ефективна судова система, як того вимагає стаття 2, може - і за певних обставин повинна - включати звернення до кримінального права.[3]Хоча держави мають право вирішувати, як має бути розроблена та впроваджена система для реалізації нормативно-правової бази, що захищає право на життя, важливо те, що незалежно від форми розслідування, доступні засоби правового захисту у сукупності повинні становити правові засоби, здатні встановити факти, притягнути винних до відповідальності та забезпечити належне відшкодування.[4]
Вимога оперативності та розумної швидкості неявно присутня в цьому контексті. Навіть там, де можуть бути проблеми або труднощі, які перешкоджають просуванню розслідування в конкретній ситуації, оперативна реакція органів влади є життєво важливою для підтримки суспільної довіри до їхнього дотримання верховенства права та для запобігання будь-яким проявам змови або толерантності до незаконних дій.[5]Такимчином, у низці справ, що розглядалися Судом, щодо імплементації національної нормативно-правової бази для захисту життя від дорожньо-транспортних пригод, висновок про порушення значною мірою ґрунтувався на існуванні необґрунтованих затримок та відсутності сумлінності з боку органів влади у проведенні провадження, незалежно від їх остаточного результату.[6]
У цій справі перед апеляційним судом постала проблема узгодити обов`язок за статтею 2 Конвенції зробити все необхідне, щоб особа, якщо її винуватість буде доведена, була притягнута до відповідальності, - з одного боку, і право обвинуваченої особи мати кваліфіковане юридичне представництво в суді апеляційної інстанції, - з іншого.
На час розгляду в апеляційній інстанції засудженого представляли чотири захисника - ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , з яких двоє останніх подали апеляційній скарги в інтересах засудженого. 
Апеляційний розгляд було призначено на 30 червня 2025 року, однак відкладено на 02 липня 2025 року, оскільки жоден із 4 захисників, завчасно повідомлених про дату апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився. Захисник ОСОБА_22 повідомив, що зайнятий в іншому судовому процесі, захисник ОСОБА_23 - що перебуває на лікарняному, а ОСОБА_12 - що розірвав договір із обвинуваченим. 
02 липня 2025 року апеляційний розгляд суду було відкладено на 07 липня 2025 року, оскільки захисники вчергове не з`явились до суду, з них лише ОСОБА_23 повідомив про перебування на лікарняному.
Враховуючи ситуацію, апеляційний суд призначив засудженому захисника через систему безоплатної правової допомоги. 
07 липня 2025 року апеляційний розгляд знову не відбувся, оскільки захисники ОСОБА_11 та ОСОБА_23 не з`явилися, останній з посиланням на хворобу, захисник ОСОБА_22 повідомив про розірвання 04 липня 2025 року ним договору із обвинуваченим, а призначений через БПД захисник ОСОБА_14 повідомив, що не готовий до слухання справи, оскільки не ознайомився із матеріалами кримінального провадження, не мав конфіденційної розмови та не узгодив із обвинуваченим правову позицію у справі. 
Апеляційний розгляд було відкладено на 09 липня 2025 року, про що всіх захисників вчергове було повідомлено. 
09 та 10 липня 2025 року судовий розгляд апеляційним судом вчергове відкладений на 14 липня 2025 року через відсутність захисників ОСОБА_23 у зв`язку з його хворобою та ОСОБА_14 через занятість в інших судових засіданнях. Захисник ОСОБА_11 також не з`явився без повідомлення будь-яких причин. 
11 липня 2025 року суддя-доповідач апеляційного суду направила на електроні адреси, а також і на поштові адреси захисників ОСОБА_23 та ОСОБА_14 листи про те, що їх процесуальна поведінка може бути розцінена апеляційним судом як зловживання процесуальними правами. 
13 липня 2025 року захисник ОСОБА_14 повідомив апеляційний суд про те, що він перебуває у відпустці з 14 по 30 липня 2025 року, а захисник ОСОБА_23 - про розірвання договору із обвинуваченим.
У зв`язку з відсутністю захисників, у тому числі захисника ОСОБА_11 , який не повідомив про причини неявки, апеляційний розгляд було відкладено на 15 липня 2025 року. 
15 липня 2025 року захисник ОСОБА_14 не з`явився в судове засідання через перебування у відпустці, а захисник ОСОБА_11 не повідомив про причини відсутності. Судове засідання було відкладено на 16 липня 2025 року. 
З аналогічних причин захисники були відсутні також і під час розгляду 16 липня 2025 року. 
Оцінивши ці обставини, Об`єднана палата робить висновок, що апеляційний суд докладав усіх можливих зусиль для того, щоб розгляд справи відбувся вчасно і з дотриманням права обвинуваченого бути представленим захисником.
Об`єднана палата зазначає, що засуджений достеменно знав про скорий сплив строку давності. 
Тим не менше, в період між 2 та 13 квітня 2025 року він відмовляється від допомоги трьох захисників, деякі з яких здійснювали його захист протягом тривалого часу і були добре обізнані з обставинами його справи.
Не заперечуючи права обвинуваченої особи на свій розсуд обирати адвоката або звільняти того, Суд зазначає, що обвинувачений, вчиняючи такі дії, має приймати на себе і несприятливі наслідки свого рішення.
У цій справі обвинувачений не міг не розуміти, що звільнення ним адвокатів, які добре знайомі з його справою, за два тижні до спливу строку давності, призведе до того, що він або залишиться без юридичного представництва, або отримає адвоката, який у дуже короткий строк буде змушений вивчити справу і підготуватися до апеляційного розгляду. 
У будь-якому разі за таких обставин відмова від захисника або його заміна вимагають дуже серйозних причин. Однак засуджений ні в апеляційній інстанції, ні в касаційному суді так і не зміг пояснити причини звільнення ним адвокатів.
Об`єднана палата зазначає, що такі дії і рішення засудженого давали апеляційному суду підстави вважати, що сторона захисту маніпулює процесуальними правами з метою дочекатися спливу строку давності. 
Суд не вважає за потрібне детально розглядати доводи щодо висновку суду про зловживання з боку адвоката ОСОБА_14 , оскільки питання у цій справі полягає не у оцінці професійної поведінки адвоката, а у вирішенні, чи порушило проведення апеляційного розгляду за відсутності захисника, участь якого не є обов`язковою, право засудженого на захист настільки істотно, що це дає підстави для скасування ухваленого апеляційним судом рішення відповідно до частини 1 статті 412 КПК.
Вирішуючи це питання, Об`єднана палата візьме до уваги ряд факторів.
Об`єднана палата нагадує, що спосіб застосування статті 6 § 3 (c) Конвенції стосовно апеляційних або касаційних судів залежить від особливостей відповідного провадження[7]. Оцінюючи, чи порушено право особи на захист, необхідно враховувати провадження в цілому і роль апеляційного або касаційного суду.[8]
Оцінюючи вплив відсутності захисника під час апеляційного розгляду на справедливість провадження в цілому, Суд звертає увагу на те, що апеляційний розгляд має відмінності від розгляду в першій інстанції. Зміст і перебіг апеляційного розгляду визначається перш за все змістом апеляційних скарг сторін, а не їх виступами під час апеляційного розгляду, хоча вони і можуть бути допоміжні. 
Суд зазначає, що у цьому випадку апеляційний суд не проводив допит свідків або експертів, що вимагало б певної майстерності у отриманні потрібної інформації. Також він не здійснював інших дій з дослідження доказів. За такого характеру розгляду роль професійного адвоката значно більша у підготовці апеляційної скарги і ясному викладенні доводів, ніж в участі в судовому засіданні. Безумовно, у випадку проведення слідчих дій під час апеляційного розгляду, роль захисника значно зростає, однак апеляційний розгляд в цій справі не становив такий випадок.
Крім того, сторона захисту, якщо в неї були критично важливі доводи, які мала намір представити апеляційному суду під час розгляду, могла представити ці доводи в своїх касаційних скаргах, і Суд, зважаючи на обставини проведення апеляційного розгляду, приділив би їм належну увагу. Однак на жодні з таких доводів, а також на неможливість їх представити в апеляції, сторона захисту в касаційній інстанції не послалася.
Об`єднана палата також звертає увагу, що внаслідок рішень засудженого у апеляційному розгляді не змогли взяти участь його адвокати, добре знайомі зі справою. Таким чином, якщо й може йти мова про вплив відсутності адвоката на ефективність захисту, то цей вплив головним чином зумовлений рішенням засудженого звільнити обізнаних зі справою адвокатів перед апеляційним розглядом. За таких обставин відсутність при розгляді захисника, який був вимушено призначений нещодавно і на час як апеляційного, так і касаційного розгляду - за його власним визнанням - не ознайомився з матеріалами справи, мало значно менший вплив на здатність сторони захисту представити свою позицію ніж згадане рішення засудженого. 
Об`єднана палата вважає, що за обставин цієї справи її розгляд за відсутності захисника ОСОБА_14 не порушив балансу між зобов`язаннями держави, передбаченими статтею 2 Конвенції, і правом засудженого на захист. Крім того, сторона захисту мала можливість поставити перед касаційним судом питання, які в силу відсутності адвоката під час апеляційного розгляду, вона не змогла поставити перед апеляційним судом, однак протягом тривалого провадження в касаційній інстанції такою можливістю не скористалася.
Таким чином, Об`єднана палата вважає, що рішення про проведення розгляду повністю або частково за відсутності адвоката суд приймає, виходячи з усіх обставин провадження: складності обставин справи або правових питань, наявності викладених раніше позицій, наявності інших адвокатів, пояснення обвинуваченої особи. У разі проведення розгляду без адвоката, суд має максимально компенсувати його відсутність іншими процесуальними засобами.
Що стосується доводів касаційних скарг у цьому кримінальному провадженні та рішення об`єднаної палати по суті їх вимог.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків судів, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК 
та на які є посилання у касаційній скарзі захисника ОСОБА_11 , не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 433, ч. 1 ст. 438 КПК предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Об`єднана палата при перевірці матеріалів кримінального провадження встановила, що суди дотримались зазначених вимог закону.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху як особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та спричинило потерпілому ОСОБА_18 середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими і оціненими доказами.
Диспозиція ст. 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які визначають правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, яка керувала транспортним засобом у момент ДТП. При цьому належить враховувати, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, є злочином із матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, дію чи бездіяльність, є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і перебувають із ними у причинному зв`язку. 
Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені відповідною частиною ст. 286 КК.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК.
У випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому, виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом (постанови Верховного Суду України від 20 листопада 2014 року (провадження № 5 - 18 кс 14, від 05 листопада 2015 року (провадження № 5 - 218 кс 15), постанова Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року (справа № 163/1753/17, провадження № 51- 3182км 19, постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2025 року
м. Київ (справа № 295/13825/17, провадження № 51 - 6178 км 18).
Послідовна практика касаційного суду в цьому питанні неодноразово наголошувала на необхідності здійснення саме такої зазначеної вище оцінки дій водіїв - учасників ДТП, і така оцінка була належним чином здійснена в межах цього кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 з огляду на таке. 
Предметом оцінки судами попередніх інстанцій у цьому кримінальному провадженні стали обставини зіткнення технічно справних транспортних засобів під керуванням двох водіїв ОСОБА_10 та ОСОБА_20 , а саме автопоїзда DAF у складі з напівпричепом - цистерною та легкового автомобіля MAZDA CX-7 відповідно, внаслідок якого загинуло дві людини, а одній спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження. 
Вирішуючи питання щодо доведеності вини ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, судами першої і апеляційної інстанцій безпосередньо досліджено та надано оцінку всім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясовано обставини кримінального правопорушення, враховано позицію і доводи сторони захисту щодо настання ДТП з вини іншого водія ОСОБА_20 та наведено як у вироку, так і в ухвалі мотиви, з яких зазначені доводи сторони захисту визнані необґрунтованими. 
З метою перевірки та встановлення причинного зв`язок між порушеннями правил безпеки дорожнього руху кожного з водіїв та наслідками, що настали, судами було оцінено зокрема висновки судових автотехнічних і транспортно-трасологічних експертиз.
Так, на підставі висновку експерта № 3/99 від 21.02.2017 щодо механізму та обставин ДТП, судами встановлено, що з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням ДТП знаходиться саме виїзд автомобіля DAF під керуванням ОСОБА_10 на смугу руху автомобіля MAZDA СХ-7, а не перевищення ОСОБА_20 швидкісного режиму, як на цьому наполягала сторона захисту. У цьому ж висновку зазначено, що з технічної точки зору водій автомобіля MAZDA СХ-7, рухаючись із допустимою швидкістю руху (110 км/год), не мав би технічної можливості уникнути ДТП шляхом своєчасного гальмування до місця зіткнення з моменту виникнення небезпеки для руху. Інші висновки судових експертиз щодо цих обставин № 3/6 від 20.11.2015, № 182/16-52 від 31.05.2016, № 484/16-25 від 25.08.2016 також підтверджують встановлене судами вище.
Отже, незалежно від того, чи рухався водій автомобіля MAZDA СХ-7 ОСОБА_20 в межах швидкісного режиму чи з його перевищенням, що мало місце в цьому кримінальному провадженні, він у будь-якому випадку не мав би технічної можливості уникнути ДТП шляхом своєчасного або екстреного гальмування до місця зіткнення з моменту виникнення небезпеки для руху. Цю небезпеку створив водій ОСОБА_10 , виїхавши автомобілем DAF на смугу руху автомобіля MAZDA СХ-7 під керуванням ОСОБА_20 .
При цьому суд апеляційної інстанції за клопотанням сторони захисту дослідив висновок експерта № 1139/17-22 від 14.02.2018, оцінив його та відхилив доводи апеляційної скарги про те, що такий висновок спростовує вину ОСОБА_10 у вказаному ДТП, належним чином обґрунтувавши своє рішення в цій частині. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що при проведенні цієї експертизи перед експертом не ставилось питання про встановлення причинно-наслідкового зв`язку невідповідності дій водіїв транспортних засобів DAF з напівпричепом-цистерною під керуванням ОСОБА_10 та транспортного засобу Mazda CX-7 під керуванням ОСОБА_20 із наслідками у вигляді загибелі двох людей та отримання одним потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Крім того, на дослідження експерту було надано стороною захисту лише копії матеріалів кримінального провадження на 32 аркушах. Інші встановлені цим висновком обставини не спростовують рішення судів щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні своїми діями ДТП та наявність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК. При цьому колегія суддів апеляційного суду не визнала як порушення відмову судом першої інстанції задовольнити клопотання сторони захисту про дослідження цього висновку, оскільки воно не було належим чином обґрунтоване, і дослідила його в судовому засіданні апеляційного суду. 
Суд апеляційної інстанції підсумував, що в наведеній дорожній ситуації ОСОБА_10 , порушуючи вимоги п.п. 1.5., 2.3.б)., 10.1., 10.4. ПДР, поставив водія ОСОБА_20 в ситуацію, за якої останній не мав змоги уникнути зіткнення як з фактичною, так і з допустимою швидкістю руху. При цьому судами констатовано, що порушення швидкісного режиму водієм автомобіля Mazda CX-7 ОСОБА_20 не перебуває в причинному зв`язку з ДТП, оскільки за умови дотримання ОСОБА_10 п. 10.1., 10.4. ПДР та відмови розпочинати рух до роз`їзду з автомобілем Mazda CX-7, який мав перевагу в русі, зіткнення не відбулося б.
Також судами встановлено, що допущені ОСОБА_10 порушення ПДР не були вимушеними чи обумовленими протиправною поведінкою іншого водія ОСОБА_20 який керував автомобілем MAZDACX-7, адже ОСОБА_10 самостійно та добровільно обрав відповідну модель поведінки як учасника дорожнього руху та свідомо розпочав маневр розпороту керованого ним транспортного засобу, не надаючи переваги в русі зустрічному автомобілю MAZDA CX-7 під керуванням ОСОБА_20 .
Таким чином, суди дійшли до обґрунтованого висновку про те, що загибель та травмування потерпілих є прямими наслідками кримінально-протиправної поведінки ОСОБА_10 , яка проявилась у порушенні п.п. 1.5., 2.3.б)., 10.1., 10.4. ПДР, що свідчить про наявність в діянні останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК.
Вирішуючи питання щодо допустимості як доказу протоколу проведення слідчого експерименту з ОСОБА_10 як свідком від 28 серпня 2015 року (т. 6, а.с. 190?192) в розрізі п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК, Об`єднана палата виходить з такого.
Суди першої і апеляційної інстанції в своїх рішеннях хоча послалися на результати спірного слідчого експерименту, однак не зазначили, які твердження засудженого вони використали на обґрунтування його винуватості. З протоколу цього слідчого експерименту відомо, що єдина обставина, яка була встановлена за допомогою засудженого зводиться до того, що з моменту виїзду на зустрічну смугу руху до місця зіткнення його автомобіль подолав відстань 6,8 м за 2,2 секунди.
Суд зазначає, що саме ця обставина згадується у висновках експертів від 20.11.2015 року № 3/6, від 31.05.2016 року № 182/16-52 та від 21.02.2017 року № 3/99. Однак ознайомлення з цими документами свідчить, що експерти не використовували цю інформацію у своїх висновка. Також у оскаржених рішеннях судів попередніх інстанцій ця обставина не згадується на обґрунтування будь-якого висновку.
Сторона захисту в своїх скаргах теж не вказала, які саме обставини були встановлені судами на підставі повідомлених засудженим відомостей під час слідчого експерименту і яким чином ці відомості вплинули на правильність висновків судів.
За таких обставин Об`єднана палата вважає, що згадка спірного слідчого експерименту в рішеннях судів не є таким порушенням кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування або зміну судового рішення.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, в тому числі й інші наявні в матеріалах провадження письмові та речові докази, врахувавши позицію ОСОБА_10 , показання потерпілих, свідків, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що допущені ОСОБА_10 порушення правила безпеки дорожнього руху як особою, яка керує транспортним засобом, спричинило загибель ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та потерпілому ОСОБА_18 середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто злочин, передбачений ч. 3 ст. 286 КК. 
При цьому суд першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні дослідив усі докази, на які послався у вироку, забезпечивши стороні захисту можливість давати пояснення та показання з приводу обвинувачення, збирати і подавати суду докази, висловлювати в судовому засіданні свою думку та користуватись своїми правами, і відхилив версію сторони захисту, зазначивши у вироку ґрунтовні мотиви такого рішення. 
Відповідно до вимог ст. 374 КПК у вироку зазначено формулювання обвинувачення ОСОБА_10 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
Вирок суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК.
Інші доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_11 щодо допущених апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими з огляду на таке. 
Так, захисник вважає, що суд апеляційної інстанції занадто формально підійшов до вирішення клопотання про допит експертів Київського НДІСЕ ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які склали висновок від 31.05.2016 №182/16-52 (т. 7, а.с. 36-42) і необґрунтовано відмовив у його задоволенні. Проте, з ухвали апеляційного суду вбачається, що колегія суддів дала оцінку такому клопотанню, обґрунтовано визнала його безпідставним, вказавши про те, що цим клопотанням порушувалось питання про допит цих осіб саме в якості свідків, що не передбачено процесуальним законом. Клопотання про необхідність роз`яснення висновку експерта від 31.05.2016 №182/16-52 як єдиної підстави для допиту цих експертів до суду від сторони захисту не надходило. При цьому посилання захисника на постанову Верховного Суду від 22 січня 2019 року (справа № 697/2272/14-к) не є релевантним обставинам цього кримінального провадження, оскільки у цьому випадку клопотання про такий допит експертів для роз`яснення висновку було відсутнє, а підстав для цього за власною ініціативою апеляційний суд не знайшов, що узгоджується з вимогами ст. 356 КПК.
Крім того, колегія суддів не встановила підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні, в тому числі і висновку експерта від 31 травня 2016 року № 182/16-52, погодившись із наданою цьому висновку оцінкою судом першої інстанції, що узгоджується з практикою касаційного суду в цьому питанні, зокрема і  позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20. 
У ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Водночас якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а апеляційний суд погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Зміст апеляційних скарг захисників та матеріали кримінального провадження в контексті приписів ст. 404 КПК не давали суду апеляційної інстанції обґрунтованих підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження. Як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд за наслідками судового розгляду вмотивовано погодився з оцінкою доказів судом першої інстанції, а тому підстав для безпосереднього дослідження доказів у нього не було. За матеріалами цього кримінального провадження необґрунтованого відхилення апеляційним судом аргументів сторони захисту щодо повторного дослідження доказів, в тому числі і щодо висновків експертиз, встановлено не було, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими. 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційні скарги захисників з дотриманням положень ст. 405 КПК і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 в цій частині відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційних скарг, належним чином перевірив викладені у них доводи, частина з яких аналогічна доводам касаційних скарг, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що сукупність зібраних доказів підтверджує вину ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК. 
Ухвала апеляційного суду в цій частині відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК, в ній зазначено підстави, з яких апеляційні скарги визнано необґрунтованими та викладено докази, що спростовують їх доводи.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження об`єднана палата не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій. 
Об`єднана палата вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог ст. 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК. 
Частина 2 ст. 17 КПК передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджений є винним у його вчиненні.
При цьому доводи касаційних скарг потерпілої ОСОБА_15 щодо суворості призначеного ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 286 КК покарання та захисника ОСОБА_11 щодо неврахування такої думки вказаної потерпілої при перегляді апеляційним судом вироку суду в цій частині є необґрунтованими з огляду на таке. 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При вирішенні питання про визначення виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України», заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. 
Санкція ч. 3 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших 
причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судами попередніх інстанцій при вирішенні питання щодо призначення покарання за ч. 3 ст. 286 КК враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, його невідворотні наслідки у вигляді смерті двох осіб, а також заподіяння одному потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості та те, що ОСОБА_10 свою вину у вчиненні цього злочину не визнав, не вибачився перед потерпілими, не вживав заходів для відшкодування завданої їм матеріальної шкоди та моральної шкоди. При цьому судами також враховано думку потерпілої ОСОБА_15 , яка не наполягала на суворому покаранні, а також відомості про особу ОСОБА_10 , який раніше не судимий, одружений, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, задовільно характеризується за місцем проживання. Обставин, що відповідно до ст. 66, 67 КК пом`якшують або обтяжують покарання, судами встановлено не було.
Врахувавши вказані обставини в їх сукупності, суд першої інстанції визначив, а суд апеляційної інстанції і порушення розумних строків розгляду цього кримінального провадження, винісши відповідну ухвалу, погодився, що наближене до мінімальної межі санкції частини 3 статті 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з реальним його відбуванням та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки буде справедливим за своїм видом, достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження нових кримінальних правопорушень.
Призначене ОСОБА_10 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, воно забезпечить дотримання засад призначення покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення, а також пропорційним і таким, що відповідає тяжкості кримінального правопорушення, є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відповідає відомостям про особу винного. Обставин, які б вказували на те, що таке покарання є явно несправедливим через суворість за матеріалами провадження не встановлено.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги представника потерпілого ОСОБА_17 - адвоката ОСОБА_16 щодо допущених, на його думку, порушень права потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_17 , об`єднана палата вважає їх безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні (ст. 127 ч. 2 КПК).
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 128 КПК, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 03 квітня 2017 року представником потерпілого ОСОБА_17 - адвокатом ОСОБА_28 до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області (наразі Звягельський міськрайонного суду Житомирської області) у справі № 285/1242/17 подано клопотання про залучення ОСОБА_17 в якості потерпілого та цивільного позивача до кримінального провадження № 12015060000000151 від 18 липня 2015 року, так як він є правнуком загиблого внаслідок ДТП ОСОБА_20 (т. 1, а.с. 24-25). 
У подальшому 14 листопада 2017 року ОСОБА_15 звернулась до місцевого суду з клопотанням про залучення її малолітнього сина ОСОБА_17 як потерпілого та цивільного позивача і проханням визнати її як його законного представника. (т. 1, а.с. 115-116). 
08 серпня 2018 року адвокат ОСОБА_28 подав до місцевого суду заяву про те, що дія його договору в якості представника ОСОБА_18 , ОСОБА_29 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 закінчилася і в подальшому участь у судовому процесі буде брати інший представник. 
Надалі до суду першої інстанції надійшли цивільні позови ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_15 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_17 (т. 3, а.с. 41-42), ОСОБА_19 , які в подальшому уточнювалися та змінювалися. 
Вироком Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 квітня 2025 року ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за ч. 3 ст. 286 КК, а позовні заяви ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 залишені без розгляду.
Таке формулювання резолютивної частини вироку, з урахуванням того, що одна з позовних заяв (цивільних позовів) ОСОБА_15 подана нею і в інтересах її малолітнього сина ОСОБА_17 , вказує на те, що і цей позов ОСОБА_15 також залишено без розгляду і щодо нього вироком прийнято таке рішення.
У подальшому ухвалою Житомирського апеляційного суду від 16 липня 2025 року вирок суду першої інстанції від 25 квітня 2025 року щодо ОСОБА_10 скасовано в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та призначено новий розгляд в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, відповідно до цієї ухвали апеляційного суду під час нового розгляду в суді першої інстанції необхідно прийняти рішення, зокрема і щодо цивільного позову ОСОБА_15 , поданого нею в інтересах її малолітнього сина ОСОБА_17 , який має права потерпілого і цивільного позивача у цьому кримінальному провадженні та який не позбавлявся цих процесуальних статусів. 
Отже, доводи касаційної скарги представника потерпілого ОСОБА_17 - адвоката ОСОБА_16 щодо зазначених вище порушень є безпідставними.
Крім того, протягом усього часу розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 судами попередніх інстанцій повідомлення потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_17 , в інтересах якого подала позов його законний представник - мати ОСОБА_15 , здійснювалось шляхом повідомлення ОСОБА_15 як його законного представника, а тому доводи касаційної скарги його представника ОСОБА_16 про те, що малолітній потерпілий не повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду також є безпідставними. 
Об`єднана палата не дає оцінку на предмет обґрунтованості доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_11 , а також доводам касаційної скарги представника цивільного відповідача приватного підприємства «Дружба-Нафтопродукт» ОСОБА_24  щодо оскарження ухвали апеляційного суду в частині скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів, оскільки таке рішення не є відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК предметом перегляду суду касаційної інстанції, оскільки не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню. З цих підстав ухвалою об`єднаної палати від 01 червня 2026 року касаційне провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача приватного підприємства «Дружба-Нафтопродукт» ОСОБА_24 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 липня 2025 року закрито. Така позиція відповідає сформованій практиці касаційного суду в цьому питанні і об`єднана палата з нею погоджується та не вбачає підстав для відступу від неї.
Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 425 КПК захисник має право подати касаційну скаргу лише у частині, що стосується інтересів засудженого, проте ОСОБА_10 не визнавався цивільним відповідачем та його не було визначено як цивільним відповідачем, так і цивільним позивачем. 
З цих же підстав об`єднана палата не дає оцінку доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_11 щодо допущеного, на його думку, порушення апеляційним судом через відмову у допуску адвоката потерпілого до участі у справі, оскільки відповідне рішення може оскаржити лише цей потерпілий або його представник, а не захисник засудженого. 
За таких обставин, об`єднана палата підстав для задоволення касаційних скарг та скасування або зміни судових рішень щодо ОСОБА_10 за наведених у них доводах не знаходить.
Виконуючи приписи ст. 442 КПК, об`єднана палата робить висновок про те, як саме повинна застосовуватись норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, що передала справу на розгляд об`єднаної палати.
Висновок: Рішення про проведення розгляду повністю або частково за відсутності адвоката суд приймає, виходячи з усіх обставин провадження: складності обставин справи або правових питань, наявності викладених раніше позицій, наявності інших адвокатів, пояснення обвинуваченої особи. У разі проведення розгляду без адвоката, суд має максимально компенсувати його відсутність іншими процесуальними засобами.
Керуючись статтями 433, 434, 434-2, 436, 441, 442 КПК, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду
ухвалила:
Вирок Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 квітня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 липня 2025 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників засудженого ОСОБА_10 - адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_15 та адвоката ОСОБА_16 , який діє в інтересах потерпілого та цивільного позивача  ОСОБА_17 , залишити без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 

[1] Zubkova v. Ukraine, no. 36660/08, § 35, 17 October 2013

[2] Al Fayed v. France (decision), № 38501/02, §§ 73-78, 27 September 2007; Rajkowska v. Poland (decision), № 37393/02, 27 November 2007; Railean v. Moldova, № 23401/04, § 30, 5 January 2010

[3] Cioban v. Romania (decision), № 18295/08, § 25, 11 March 2014

[4] Antonov v. Ukraine, no. 28096/04, § 46, 3 November 2011 року; Sakvarelidze v. Georgia, no. 40394/10, § 51, 6 February 2020

[5]  Silih v. Slovenia [GC], no. 71463/01, § 195, 9 April 2009 року

[6] Anna Todorova v. Bulgaria, no. 23302/03, § 76, 24 May 2011; Igor Shevchenko v. Ukraine, no. 22737/04, § 57-62, 12 January 2012; Sergiyenko v. Ukraine, no. 47690/07, § 51-53, 19 April 2012; Prynda v. Ukraine, no. 10904/05, § 56, 31 July 2012; Zubkova v. Ukraine, no. 36660/08, §§ 41-42, 17 October 2013; Sakvarelidze v. Georgia, no. 40394/10, § 52, 6 February 2020

[7] Meftah and Others v. France [GC], nos. 32911/96 and 2 others, § 41, ECHR 2002-VII 

[8] Monnell and Morris v. the United Kingdom, nos. 9562/81 and 9818/82, § 56, 2 March 1987